436 



sofi; men verkligheten löper icke alltid regelrätt i dess jern- 

 banor. Ehuru likväl i hvarje tidehvarf, som förtjenar nå- 

 gon historia, någon stor idé lefver på djupet och söker ar- 

 beta sig fram, hvarefter historiens epoker bestämmas, kan 

 detta bemödande lättellgen stelna till en konstlad metod, 

 hvarföre den snart förkastades af Geijer, sedan han funnit 

 den naturliga, som uppkommer genom händelsernas eget inre 

 samband. Hans sista föreläsningar voro mera ett framhål- 

 lande af spridda drag, med tillämpning pä samtidens frå- 

 gor, hvarigenom de å ena sidan väckte största uppseende 

 för dagen, men å andra sidan förlorade den vigt, hvarje af- 

 sigtslös forskning med sig förer. — Men en Universitets- 

 lärares kall är icke uppfyldt genom blotta föreläsningar; 

 anser han sin pligt afslutad med föreläsnings- eller tenta- 

 mens-timman, blir ofta det bästa utsäde förtrampadt eller 

 förqväfdt af dagens törne och tistel. Han måste ingripa 

 med hela sin personlighet, med kärleksrikt sinne lefva med 

 och för ungdomen, uppmuntra de flitiga, leda de mera för- 

 sigkomne till sjelfverksamhet, hvarförutan ingen lärare bil- 

 dat någon skola. Han uppträder dervid icke som lärare, 

 utan som en erfarnare rådgifvare bland yngre medarbetare 

 och inleder dem i sina egna undei'sökningar. Geijer leranar 

 äfven i detta afseende ett värdigt föredöme, och denna sjelf- 

 försakelse kan enhvar ålägga sig, då ett lysande föredrag 

 är en mera sällsynt naturgåfva. Råd och uppmuntran sak- 

 nade aldrig någon skicklig yngling hos Geijer, och Verra- 

 lands nation njöt den lyckan att i flera år ega honom till 



