441 



käraste skötebarn, finner framtiden vanligen hafva utgjort 

 dess egentliga förvillelse. Häruti ligger förklaringen till 

 tidsandans ständigt vexlande ebb och flod — eller hvad 

 Geijer benämner historiens föryngrings-process. 



Det tillkommer först en oväldig efterverld, icke oss, 

 som öfverröstats af tidens sorl och inkastas i dagens stri- 

 der, att uppträda som skiljedomare emellan de skilda for- 

 merna af Geijers politiska tro, om än ej livarje ädel, ren 

 och öppen trosbekännelse i sig vore helig. Men minnes- 

 tecknaren får icke undandraga sig äfventyret att troget och 

 samvetsgrant söka framställa den psykologiska gången af 

 hans utveckling, som för samtiden är det egentligen läro- 

 rika. Måhända skall derigenom det hela framstå i en kla- 

 rare dager; dess vexlingar befinnas hvarken sä tvärt af- 

 brutne eller så utan inre nödvändigt sammanhang, som man 

 vanligen antager, emedan man å ömse sidor i dem inlägger 

 något helt annat, än hvad som lefde inom Geijer. Tvärtom 

 uppsticker brodden till hvarje följande skifte redan i de fö- 

 regående, det hela är en följdriktig utveckling af det »sin- 

 nelag», som' uttalar sig redan i hans första skrifter; och 

 inom alla tinnes en gemensam, frisk, oföränderlig kärna, 

 hvilken bildar den inre orubbade axeln, kring hvilken de 

 yttre formerna hvälfva sig. Dessa i alla Geijers skiften 

 oföränderliga grundsatser äro: en sann, le/vande Kristendom, 

 som samhällets yrundval; en stark, personlig Konungamakt, 

 jemte ett fritt Bondestånd, som samhällets enda efter nor- 

 diska naturen och folklynnet passande form; samt slutligen 



