442 



familjelifvets renhet, som villkor för det helas helsa. Och 

 hvar dessa trenne grundsatser äro en sanning, der kunna 

 alla yttre former vara tillfälliga; men hvar och en, som af' 

 faller från någon enda af dessa grundläror, må icke under 

 något skifte räkna Geijer till sina koryféer. Geijer fram- 

 höll vid skilda tider just det, som han då ansåg vara ett 

 tidens kraf. Så hade redan, då Geijer först uppträdde som 

 författare, Franska revolutionens grundsatser, i sin renhet 

 hänförande alla lifligare sinnen, genom deras öfverlåtande 

 till massan öfvergått till en blodröd tidsanda, som, då den 

 i dem ville inlägga alla frihetens villkor, aldrig hann längre 

 än till frihetens förskräckelser; som, då den ville afbryta 

 allt samband med forntiden, sjelf måste sakna all framtid; 

 som, då den ville utplåna all nationalitet, måste återstudsa 

 till sin motsats och derigenom blifva ett medel i försynens 

 hand att återlifva just det den ville utplåna, nationalitets- 

 känslan och förkärlek till forntiden. Utan att misskänna 

 friheten, som mensklighetens mål, måste Geijer då skarpt 

 uttala sin fördömmelse öfver dess i alla tider talrika, falska 

 profeter, som mest motverka dess sanna framskridande, kraft- 

 fullt och med framgång söka återväcka den inslumrande 

 Svenskheten; skönare har ingen målat forntiden såsom en 

 förlorad gyllene ålder. Så blef Geijer, under sin poetiska 

 utveckling, forntidens man. Men öfvergången till allvarliga 

 historiska forskningar kunde han icke längre instämma i dei> 

 klagan, som genomgår alla vårt slägtes minnen, att förra 

 tider varit lyckligare och bättre, att det närvarande endast 



