443 



urartat från det förflutna; han fann, att samtiden med alla 

 sina brister och förvillelser ändock var den bästa tid man 

 egt; han blef så under sin historiska mannaålder det bestå- 

 endes, samtidens nian. Men han var icke blind för dess 

 brister; och då St. Simonismen, Socialismen, Kommunismen 

 uppstodo, hvilka Geijer väl skydde som tidens pestbölder, 

 men ändock ansåg antyda ett våldsamt inre samhällets li- 

 dande; då Pauperismens hotande framsteg tillika upprörde 

 hans känslofulla hjerta*), syntes honom framtiden mörk och 

 hotande, om ej dessa samhällets inre skador belades. Utan 

 att vara siare, kan en hvar, af tidens hotande järtecken, af- 

 fallet från det heligas välde och sjelfviskhetens pock på rät- 

 tigheter, utan motsvarande pligter, lätteligen förutse, att 

 stora olyckor förestå menskligheten och civilisationen, så 

 vida icke dessa vådor kunna afledas. Just för bevarandet 

 af det bestående samhället, hvars våldsamma omstörtande 

 måste kräfva offret af nu lefvande slägtes lugn och lycka 

 och sannolikare tillbakaflytta än fortskynda mensklighetens 

 framskridande, blef Geijer nu framtidens man. Egande alla 

 forntidens minnen till skattkammare, ansåg han sig böra 

 våga draga vexel på framtiden, ville han sammanbinda allas 

 fördel med det närvarande samhällets bestånd, genom allas 

 uppfostran till lika politiska rättigheter och beredande af 

 utsigt till oberoende ställning åt alla medborgare. Den fri- 

 ■ hetslära eller snarare uppfostran till frihet, som Geijer för- 

 kunnade, var något helt annat än den, som predikas pa ga- 

 *) Litteraturbladet agnade detta ämne en genomförd uppsats. 



