444 



torna och torgen, om hvilken Geijer yttrade, att »den sak- 

 nade begrepp om första villkoren för allt samhälle», liksom 

 den personlighets-princip, han hyllade, var något högre än 

 den råa, fysiska. Ty Geijer förutsatte alltid som grundval 

 en tidsanda, genomträngd af ett sant kristligt sinne, och 

 antyder, att en djupt ingripande samhällets omskapning en- 

 dast lyckas för ett folk, som tror på högre makter, än sin 

 egen vishet och vilja; ty det måste offra sig åt försakelsen 

 genom den kraft, som icke är af verlden, utan öfvervinner 

 verlden. När han derföre i samtiden med gi^ämelse säg det 

 slocknade, ja! tiendtliga sinnet emot den religiösa grundva- 

 len för allt samhälle, satte han tidens religiösa fräga främst, 

 hvilken i sig förenar forntid, samtid och framtid och ensam 

 förmår hela alla tiders lidanden. Denna hans sista och hög- 

 sta ståndpunkt, som utgör grundvalen för hela hans lära 

 och enligt hans sista skrift eller testamente måste förutgå 

 ogh omgestalta de öfrige, hann han ej utveckla, innan han 

 sjelf blef evighetens man. Redligt sökte han i tiderna san- 

 ningen, och längre hinna icke de dödlige; fast trodde han 

 på det sannas enda gudomlighet, men sjelf ville han ej, så- 

 som en ny Mahomet, helsas för dess enda profet. Må då 

 aldrig villorna så förmörka våra sinnen, att vi neka vår 

 odelade beundran ät en af Sveas störste söner eller miss- 

 känna det rena, välvilliga i hans syften eller missbruka hans 

 namn till ett partibanér, ty hans stora själ omfattade alla 

 och i sin sista utveckling står han öfver alla. Men hans 

 missöde har varit, att man ej velat uppfatta honom som 



