447 

 vid allt verkligt elände hatade Geijer all konstlad, roman- 

 tisk känslofullhet. Sjelf säger han sig »i verlden funnit oänd- 

 ligen mera godhet och kärlek, än menniskorna kunna ana»; 

 endast i en skön själ afspeglar sig så menskligheten. Hans 

 välvilja omfattade alla lika, kände och okände. Sä inträdde 

 Geijer tidigt en kulen Aprilmorgon till en främling, som af- 

 tonen förut okänd anländt till Upsala, helsande honom så, 

 som endast Geijer kunde, och lemnande honom faderliga råd, 

 vigtiga för lifvet. Denne främling, som aldrig förgäter hvar- 

 ken den första eller sista helsningens högtid, nedlägger i 

 detta nu sin sena tacksamhetsgärd till hans minne. — Det 

 var ej snillets låga, som förtärde, det var hjertats värma, 

 som småningom upplöste de jordiska banden. Sä såg man 

 sista åren den förr så lefnadsglade dyster och tankspridd, 

 men vid hvar himmelsk urbild i dödligheten uppglimmade 

 åter snillets eviga flamma. Sista året söktes Tysklands 

 helsokällor, och efter hemkomsten syntes krafterne tilltaga, 

 ju närmare det led mot aftonen, till dess plötsligt, som ett 

 stjernfall, den låga slocknade, som trettio år värmt och lyst 

 öfver de kulna Nordlanden*). Som en suck frambröt ge- 

 nom aationen dödsbudet; den allmänna saknaden var hvarje 

 enskilds vid en älskad lärares graf. I Upsala, vid Odens 

 lund, stod hans äras och arbetes verkstad; i Upsala, nära 

 Wasars stoft, ville han ock finna sina mödors sista, långa 

 hvila. Hans likbegängelse var en här osedd sorgfest, hvar- 

 uti samtlige högskolans lärare och lärjungar deltogo; det 



*) Geijers dödsdag inföll d. 23 April 1847. 



