448 

 var en blid, fridfull vårafton det långa tåget framskred till 

 dödens gård i svarta drägter; men vid den sjunkande solens 

 sista strålar — klädde himlen sig i rosenrödt. 



Väl hafva sedan dess tidens böljor framhäft många nya 

 föremål, väl hafva sommarens vindar läkt ärren på håns 

 graf; men 



»Fast böljorna åter sjunga sin säng 

 »Och vindarne vexla sin lekande gång 

 »Den ädles minne, det blifver.» 



^ 



