146 STAUB MÓRICZ: 



emlős fauna mai geographiai elterjedéséről azt tartjuk, hogy az úgynevezett 

 maláji regio az, mely Európa viioczénkoru emlőseivel a lepncifiyohb megegye- 

 zést mutatja és abbéd kifolyólag Európának akkor a tropikus égliajlathoz 

 hasonlóval kellett birnia. 



Annál föltünöbb most az, hogy Európa mioczénkori madárvilágában a 

 tropikus elemek csak alárendelt helyet foglalnak el (Papagályok, Trogon stb.) ; 

 ellenben a madárvilág uralkodó részét olyan genusok képezik, melyek még 

 mai naj) is Európában a legelterjedtebbek közé tartoznak, mint a milyenek 

 a harkályok, billegtetök, gébicsek, varjak, sasok, baglyok, vizi madarak, stb. 

 A madarak tehát nem vallanak tropikus éghajlatra. 



Hasonlót tapasztalunk a mioczénkorú molluszka-faunát illetőleg is. 

 Európában akkor nagy beltenger keletkezett, mely nyugot felé Afrikától ; 

 kelet felé pedig az ind oczeántól el volt különitve ; a meleg tengerek lakói ez 

 okból nem vándorolhattak Európába és a mioczén tenger molluszka fauna ja 

 túlnyomó többségében emlékeztet a mai földközi tenger faunájára ; ha pedig 

 a csekély számú idegen elemeket nézzük ; akkor ezek első sorban a nyugat 

 atlanti oczeán tropikus regióit, nevezetesen a senegambiai partot és a cap- 

 verdi szigeteket vallják hazájoknak; Nyugat-India csak egynehány typust 

 bocsátott közéjök. Egész más viszonyt tűntetnek megint föl a Lajtamész 

 kora Ujai, melyek még mai na^) is zátonyokat építenek a tropikus tengerekben ; 

 de a szárazföld meg az édes vizek molluszkái a mioczén alsó emeleteiben 

 subtropikus, annak felső emeleteiben megint déleurópai jelleget mutatnak és 

 hasonlót tapasztalunk a rovarfaunát illetőleg, Mig Eadobojon a déli typu- 

 sok szerepelnek nagyobb számmal : addig Oeningen gazdag rovarfaunájában 

 számos déleurópai alakkal; de ezeken kivül feltűnő számban északamerikai 

 typusokkal találkozunk és csak alárendelten a mai trópusok alatt élő rova- 

 rokhoz hasonlókkal, mint a milyenek a rhynchoták, éneklő cicadák és 

 termiták. 



Mindezt, a mit Európa mioczénkorú faunáját illetőleg rövid vonások- 

 ban fölhoztam, összegezve a következő eredményre jutunk : 



Az emlős állatok és korállok tropikus, a puha állatok subtropikus ; a 

 szárazföldi és édes vizi puha állatok meg a rovarok az alsó mioczénben sub- 

 tropikus ; de a felső emeletekben déleurópai; a madarak pedig egynehány 

 déli typust kivéve, túlnyomólag európai jelleget mutatnak. 



E jelenséget megmagyarázni, legyőzhetetlen nehézségnek látszik és 

 e tekintetl)en még nagyobb jelentőséggel bir a mioczénkor jiorája, mely, a 

 mint tudjuk, már számos helyről ismeretes. Az eddig ismeretessé lett fajok 

 legnagj' obb száma emlékeztet a melegebb éghajlattal biró vidékekre ; szint- 

 úgy a téli zöld lombbal biró növények nagy száma ; de a flórában szereplő 

 pálmák, tropikus fügefák és ákáczok ismét forró éghajlatra vallanak ; mind- 

 ennek daczára a subtropikus éghajlathoz szokott növények száma mégis 

 nagyobb. A tulipánfa, a kámforfa, a babérfa, myrtus, a telén zöld tölgyek, a 



(í»0 



