SABAÍ, MA.IOH UN(i. SÍ'. 263 



kailag rendezte és ö állapította meg véglegesen a fosszil levelek jellegeit. 

 Szerinte v. Sctilothriiní, gróf STERNRKRft levelei; Broníiniart A. (1. c.) 

 Palmacites Lamafionis-a,, Unoer Flahdlaria-i, Massalonoo (1. c.) Flahel- 

 laria P((rJ(itorii ós B\ (jiijantmn nevű levelei mindazon egy typushoz tar- 

 toznak, melyet most Saltal major név alatt ismerünk. 



Sahal major levelei rendesen nagy legyezők, a lemez eleinte ép és 

 csak a szélén van egyes metszetekre osztva, de a levél haladó korával 

 e metszetek mindinkább mélyebbre, lefelé haladnak és végre a levelet szár- 

 nyalttá, sugarassá teszik. Az egyes sugarak be vaimak hajtva annyira, hogy 

 alsó lapjukon kiálló orom keletkezik, melynek a felső lapon mély válúidomú 

 bemélyedés felel meg. A sugarakon 12 — 14 gyönge hosszeret lehet látni és 

 két-két ilyen hosszer között még 4 — 5 fölötte finom, sürüen álló eret. Az 

 erezet erdélyi példányunkon a közét durvaszemüsége következtében nem 

 látható és igy kételyünk lehetne a biztos meghatározást illetőleg, ha egyéb 

 jellegeiben nem esnék össze a diagnózissal. E sugarak száma a levél nagy- 

 sága szerint igen változó, Heer az ő lausannei példányán, melyet idézett 

 munkájának XXXV-ik tábláján lerajzolt és a legtökéletesebb addig fölfede- 

 zett fosszil pálmalevélnek mond, 40, a végsugárral együtt 41 ; én az erdélyi 

 példányunkon 60, illetőleg Gl sugarat találok. A levél nyele tövistelen, felső 

 lapján lapos, de közepén tompa hosszéi húzódik végig; az alsó lap azonban 

 boltos. A nyél az úgynevezett rhachissal — a levél középső ere — többé- 

 kevésbbé mélyen bele nyúlik a levéllemezbe ; legmélyebben a levél alsó lap- 

 ján ; hol egyenletesen elkeskenyedvén, végre vékony vonal gyanánt a vég- 

 sugárig fut; a levél felső lapján a rhachis rövid kúpban végződik. Elég 

 sajátságosan az eddig fölfedezett fosszil maradványok legtöbbje a levél alsó 

 lapját tüntetik föl, ép úgy a mi példányunk is és csekély azoknak a száma, 

 a melyek a felső lapot mutatják. Ezek a következők : 



Paláontographica VIII. köt. XXI. táb. 1 ábra ; 



Lesquereux, The Tertiary Flóra, XIII. táb. 1 . ábra és 



P. Friedrich (1. c.) I. tábla, 1. ábra. 



Mindezen fölsorolt jellegek az Antillákon élő Sahal umhracidifera- 

 MART.-nál is föltalálhatók. Törzse 20 — 25 méter magasságot, kerülete 

 1 — 2 métert ér el; legyezői pedig kifejlődve 2 méter szélesség mellett 

 a nyéllel együtt több mint H méter hosszúságot is érnek el. 



A kultúra Európába ismét vissza vitte e pálmát és itt a neki már 

 idegen földön is tud a szokatlan éghajlati viszonyokhoz alkalmazkodni ; így 

 legalább azt írja róla V. Kicasoli (Bull. d. lí. Soc. Tosc. d'Ortieultura, V. 

 1880 pag. 302),* hogy a Monté Argentalé-n Toscanában kultivált Sabal 

 umbraculifera minden védelem nélkül kiállotta szabadban az 1870 — 80-ik 

 tél — 7'^-nyi hőmérséki minimumát is. 



■■■■ Büt. Jalnesbeiicht. VIII. k.'.t. ± pas- '^4.1. 



(173J 



