2fJG 



JÉGKORSZAK AZ URALBAN. 



Hogy volt-e jégár az Ural hegységben s jelei mutatkoznak- e, és ha volt, mily 

 terjedelmű s meddig halad délre ? Ezek oly kérdések, melyekre oly utazók, mint 

 ScHRENK és HüFMANN azt válaszoljíík, hogy jelenleg az egész Ural a logéjszakibb 

 pontig ment a jegesektől. A glecserek hiánya és az örökös hóhatár vonalának föl- 

 jebb esése az Uraiban annál föltünöbb, mei't az éjszaki Ural hegyhát magassága 

 láÜÜ— IGÍX) m., s a vele egyenlő szélesség alatt fekvő Norvégia jegesekkel bír, az 

 örökös hóhatára pedig Norvégia éjszaki felén 700 m.-re ereszkedik alá. Middexdorf 

 említi, hogy Ázsia éjszaki részén a jeges tenger felé néző oldalon, szintén hiányoz- 

 nak jegesek. Igaz, hogy ő és más utazók, oly hóhalmazokra is bukkantak, melyek a 

 szél által hordatván ösaze (hó-düne), oly eltakart helyeken feküdtek, hova a nap 

 melege nem hatolhatott be és átalakulván a firnjég egy nemévé, a télig maradtak. 

 Általában azonban az Uralnak még a legmagasabb helyeiről és a legészakibb kiszö- 

 gelésröl is, mint a Pai-Choj, augusztusban eltakarodott a hó. 



Az eddigi tapasztalatok és vizsgálatok nyomán kitűnt, hogy az Urálon jege- 

 sek vagy nem voltak, vagy a tünemények oly minimális fejlődésben valának, me- 

 lyek sem a hegy magasságának, sem pedig földrajzi fekvésének nem felelnek meg. 



Hogy az erős skandináv-orosz jégár nem terjedt a Volgán túl Iveletre az Ural 

 felé, arra enged következtetni, hogy útjában valami hatalmas klimatikai föltétel 

 állhatott. Ezen föltétel nemcsak az Urálon működhetett, de látható Ázsia többi 

 szomszédos gerinczein és lapályain. Favré, Abich és Musketow nyomán tudva van, 

 hogy az Alpok jegesei 1000—1500 m.-ig ereszkednek alá a tenger színe fölött, míg 

 a Kaukázus jegesei csak 2000 — 2800 m.-ig; ismeretes az is, hogy a jégkorszakban 

 az Alpokon a jégár 350 — 500 m.-ig ereszkedett, a Kaukázusban pedig csak (iOO — 

 900 m.-ig s azon fölül észlelhetők a nyomok. Mosketow egy adattal tovább megy, 

 midőn nzt állítja, hogy a Tian-Hclian és Pamir jelenlegi jegesei csak 3000 35ÍK) m. 

 magasságban találhatók, s a régiek valami 1500 méterig ereszkedtek aki. Különben 

 az Altai hegységben levő úgynevezett Katuni glecser (50° sz. a.) 1240 m.-ig eresz- 

 kedik le. 



Hogy az Ural jégárjairól érdemileg szóljunk, szükséges a geológiai irodalom 

 kritikai taglalásába mélyednünk, s a])ból azon nyomokat kikeresni, melyek a jég- 

 korszak glecseri tüneményeire vonatkoznak. A hegyvidék mutatója egy létezett 

 glecseiTe nézve, a morénak maradviinyai, a vándorkövek, az eredeti kőzeteken elő- 

 forduló karczok, azok sajátságos kicsiszolt alakja és az úgynevezett pseudoglacialis 

 tünemények. Ezen tünemények tekintetbe vétele után szükséges az Ural gerinczét 

 két részre osztani, nevezetesen az (ijasakira, mely Petschora folyónál veszi kezdetét 

 és tart délfelé a Kama folyó eredéseig, áthúzódván a Timani hegyhátra ; a közepnöeii 

 deli Uraira, m(dy az előbbi ponttól délfelé tei-ül el. Nézzük az utóbbit előbb. 



Az erratikus kövek hiánya arról győz meg minket, hogyha volt is jeges a 

 Kolyva folyó eredésénél, az a nagy skandináv-íinn jegesével nem folyhatott össze ; 

 következik továbbá ebből az is, hogy ha glecser lett volna a Közép- vagy Dél-Urai 

 bármely részén, oly nyomokat hagyott volna hátra, amint az látható a régi, az 



