414- HEGEDŰS PÁL: 



femszemecskék, rendesen csak a zúzóércz közé kevertetett, a nélkül, hogy 

 eddig fémtartalmára külön megvizsgálták volna. 



Ezek azok a viszonyok, melyek az erekre nézve a IV-ik nyilamtól a 

 Ul-ik nyilamig mindenütt szépen megfigyelhetők. 



A IV-ik nyilamtól lefelé az elősorolt viszonyoknak éppen ellenkezőjét 

 találjuk, minthogy az érczoszloj^ok nemcsak hogy mindinkább összébb szo- 

 rulnak s nagyobbrészt meddőkké válnak, hanem az az érez is, mely bennök 

 még előfordul s mely a felsőbb szintekben oly busásan fizetett, mindinkább 

 gyérül és szegényebbé lesz. A Károly-nyilamou és alatta a nemes erezet 

 fokozatosan már ólom- és rézércz kezdi helyettesíteni, végre oly annyira, 

 hogy az István-ér V-ik njdlam szintjén már csak igen kevés helyen volt 

 haszonnal fejthető. 



Fontos szerepet játszott a «Morgenkluft» vagy keleti ér, melybe az Ist- 

 ván-ér EK felé átment. A keleti ér tulajdonképen jól meghatározható vezéreret 

 nem is képez, hanem inkább több egj^mással, hol párhuzamosan, hol egymást 

 keresztül-kasul átszelő ércsoportozatot alkot, melynek fémtartalma az igen 

 gyakran előforduló arzénkovand következtében ugyan tetemesen alább szállott, 

 de azért tömeges termelés mellett még jövedelemmel lemívelhetőnek bizonyult. 



A lapos ér, melynek telérkitöltése inkább rhyolithos kinézésű, szere- 

 pére nézve az ércztermelésben leghátrább maradt, településére nézve azon- 

 ban egy kis szabályosságot mégis mutat, mivel folytonos eret képezve, figye- 

 lemmel kisérhető volt. 



Az V-ik nyilamon a Grüner-telér szakadéka a IV-ik ér, mely az Ist- 

 ván-eret északkelet felé határolja, igen szívós zöldkőkitöltésű s át van ugyan 

 szőve 1 — 2 cm. vastag ólomérczes erekkel, de miután ezek fémtartalma arany- 

 ezüstben alig haladja meg métermázsánkint a 70 — 80 gr.-ot, a költséges 

 munka miatt kevésbbé volt mívelve. 



Hogy a termelt zúzóérczek miféle eredménynyel dolgoztattak fel s hogy 

 minő hasznot hajtottak, arról volt alkalmam a már fentebb említett tiszta 

 mangánpátnak hitt s a zúzóércz közé kevert köznek fémre való megvizs- 

 gálása által, valamint a zuzóban előállított marának fémtartalma alapján 

 tudomást szerezni. 



A zúzómarából próbát vettem és pedig a szérfejéből, a közepéből s az 

 alsó lapátokból, a mikor is azt találtam, hogy e próbák fémtartalomra nézve 

 alig különböznek egymástól; legföljebb 10 gr. volt köztük a különbség: 

 a mennyiben a szérfejéből egy métermázsa 130 gr., a középső és alsó lapá- 

 tokról pedig 140 gr. arany-ezüstöt tartalmazott. 



A kénv-tartalomban azonl)an a három próbánál :20 kilogr. különbséget 

 találtam. A mangánpátot arany- ezüstre megvizsgálva, mmázsánkint 230 gr.-ot 

 találtam, de azért a kihozott mára még sem fizette ki a zúzó és kohó költ- 

 ségeit. Azon tünó\lve, minek tulajdonítandó eme nagy különbség, kísérlet- 

 képen a mangánpátot közönséges czukortörő mozsárban hsztté törve, kézi 



(272) 



