A FUTÓHOMOK MOZGÁSÁNAK TÖRVÉNYEI. 



képén * egészen vertikális falu barkhánokat rajzol. Hasonlót mondhatok 

 úgyszólván az összes eddig rajzolt homokhalmokról. A fényképek repro- 

 dukcziói természetesen egeszén hűek, s ha a retuss nem rontotta el, 

 dokumentum jellegűek. Ezeken azonnal látni fogjuk, hogy mennyire csalód- 

 nak azok, akik oly nagyon meredekre rajzolják ezeket a lejtöket. 



A második általánosan elterjedt látásbeli tévedés már valamivel 

 komplikáltabb. A barkhánokat és dünéket általában úgy szokták rajzolni, 

 hogy azoknak legmagasabb pontja ott van, a hol a szél felöli lankás lejtőjű 

 rész a meredek omlásos lejtövei érintkezik. Nevezzük ezt a vonalat köny- 

 nyebb tárgyalás végett oromvonalnak. Ennek az oromvonalnak legmaga- 

 sabb részét szokták a homokhalom legmagasabb pontja gyanánt leirni és 

 ábrázolni. A mint azonban gondosabb leírásról, vagy mérésről van szó, 

 azonnal kiviláglik, hogy ez tévedés. Csak kivételes, hogy úgy mondjam 

 specziális esetekben van ez így, a mint majd később szó lesz róla. Az egyet- 

 len megmért homokhalom-profil, a melyről az irodalomban tudomásom 

 van, SoKOLOw idézett munkájában található a külön táblán (80. lap). Ezen 

 világosan lehet látni, hogy a halom tetőpontja messze hátul van az orom- 

 vonal mögött. Ezt tapasztaltam magam is mindenkor, mindenféle alakú 

 halmon, az előbb említett specziális eseteken kivűl. 



Ugyanezt megerősíti Hédin Sven is *">' a ki a Takla-Makán sivatagon 

 látott homokhalmokról azt mondja : «az uralkodó széliránynyal szemben a 

 lejtő igen lankás, fenn + 0° vagy épen — 3"^ és több, azaz a düne egy 

 kissé a lee-oldal felé áthajlik, különben pedig a luv-oldal lassanként lejtő- 

 södik a legközelebbi dűne meredek oldaláig." 



Efféle csalódásból származik a barkhánoknak erősen félhold alakú 

 rajza is. Azt tapasztaljuk ugyan, hogy minél tökéletesebb észlelő valaki, 

 annál elnyújtottabb alakura rajzolja a barkhánokat, de csak a fényképek 

 szokták ezeket az alakokat pontosan vissza adni. A régibb észlelőkről nem 

 is beszélve, tekintsük meg a sivatagok legkitűnőbb tanulmányozójának, 

 JoHANNEs WALTHERuek ujabb müvében **■>' a 123. lapon aBochara melléki 

 barkhánok rajzát. 



Ezek közül a legnagyobbiknak homloklejtője alaprajzban Vs rész 

 olyan széles, mint a hátulsó lejtő. Ha már most a barkhán tetőpontja az 

 oromvonalon van s a lejtőket egyenes vonalnak képzeljük is, akkor is 

 világos, hogy az elülső meredek lejtő hajlásszögének tangense 3-szor 



* Hédin Sven : Throiigh Asia, London 1898. Vol. II.p. 795. Hasonló rajzok 

 ugyanezen műl)en : Marching along the edge of a Sand-dune Vol. I.?p. 533; The 

 dunes increased rapidly in height. Vol. I. p. 520. Digging the deceitful well. Vol. I. 

 p. 543. The last five camels Vol. I. p. 553. stb. Magyarul Thirring G. fordításá- 

 ban : Ázsia sivatagjain keresztül, Budapest, 1901. p. 130. 

 ** Petermann's Ergánzungsband XXVHI. p. 33. 

 *** J. Walther: Das Gesetz der Wüstenbildung. Berlin 1900. 



