CHOLNOKY JENŐ 



hoz létre, a melyekkel egy külön fejezetben fogunk foglalkozni, mint rend- 

 kivül nagy fontosságú dologgal. 



Az árok kiképződése közelről sem olyan egyszerű, mint a barkhán- 

 képzödés. Annyi bizonyos, hogy az ároknak a végén bizonyos emelkedés 

 constatálható, a mely a barkhánok hátulsó lejtőjének lankás emelkedésére 

 emlékeztet. 



De nem is magával az árokkal foglalkozunk, a mely az általa 

 keresztül vágott halom lejtőitől stb. függ, hanem azzal a formáczióval, a 



10. ábra. 



mely az árok végén, a szél árnyékában képződik. Ezt a képződményt 

 nevezzük garmadának. A szél ugyanis az árokból kifútt homokot annak 

 végén hatalmas garmadákban rakja fel, vagy le, a szerint, a mint az árkos 

 mélyedés végén alacsonyabb, vagy magasabb térszín következik. A 10. ábrá- 

 ban oly garmadát mutatok be, a mely magas gerincz nyerge mögött képző- 

 dött. A garmada teteje az egész alakulás hosszanti metszete mentén eleinte 

 lassú emelkedést, azután tetőpontot, majd lassú sülyedést mutat egészen 

 az oromvonalig, a hol egyszerre a homokból lehetséges legmeredekebb 

 lejtővel leesik az alsó térszínre. Az a vonal, a mely az árokszerű mélyedés, 

 vagy benyergelés fenékvonalát teszi, aztán a garmadára megy át s egészen 

 az oromvonalig tart (AB(^Ü), azután a meredek lejtővel leesik, nagyon 



emlékeztet a barkhánok hosszanti metszetére. Úgy is kell lennie, mert a 

 homok ellenállásától függ, a mint tudjuk, ez az egész vonal s ebben a 

 tekintetben ugyanaz, akár barkhán, akár garmada, akár pedig a később 

 tanulmányozandó düne legyen is az. 



Ha már most az árokszerű mélyedés vége előtt nem sülyedt térszín, 

 hanem az árok fenekénél magasabb térszín kezdődik, akkor a garmadának 

 csak egy részlete fog kiképződni. így a 11. ábrában feltüntetett garmada 

 sekély árok végén képződött és pedig úgy, hogy az árok partjának egyenet- 

 lenségeit lankásan kitöltötte, az árok végén túl pedig a normális garmada 

 egy darabja állott elő. 



