192 m PETHÖ GYULA. 



képződményeket jelentékeny mélységig elmosták és ha közben-közben rej- 

 tenek is magukban néhány vízvezetö homokréteget, azok egyrészt jelenték- 

 telenek, másrészt pedig egészségtelen vizet szolgáltatnak. 



Míg a keleti hegykoszorú tövét még fiatalabb harmadkori közép- és 

 felső mioczén-kéijzödmények szegik körül, már a Szathmár, Nagy-Károly, 

 Debreczen és Nyíregyháza területén fúrott kutakkal ebbe a korba tartozó 

 rétegeket sehol sem értek el. Nagy-Bánya város főterén 26 méteres alluviá- 

 lis takaró alatt legifjabb harmadkori réteget találtak Congeria Partschi és 

 Mehtnopsiü Marti núnia héjakkal; de már távolabb nyugatra csak diluviá- 

 lis homokot és kavicsot értek el, igaz, hogy csekély mélységű fúrásokkal. 

 A Tisza felé közeledve azonban még 50 m. mélységben is csak mocsári és 

 szárazföldi csigák héjai voltak találhatók. 



Ezek alapján tehát azt következtethetjük, hogy az alluviális képződ- 

 mények általában véve annál vékonyabbak, mentől közelebb jutunk a ke- 

 leti hegykoszorúhoz, melynek belső (nyugoti) tagjai legnagyobbrészt közép- 

 harmadkori andezit kitörésekből, lávából és tufából állanak. E vulkáni 

 anyagok helyenként és igen kedvező dőlés esetében el^g tűrhetően vezetik 

 ugyan a vizet, de általában rósz vízvezető, sőt inkább vizrekesztő rétegek- 

 nek tekintendők. És ez nemcsak a tiszta lávatömegekre, hanem a velők 

 kétségtelenül egyazon korú tufaképződményekre is áll ; mert a vulkáni 

 hamu, iszap, lapillik és bombák elegye, legnagyobbrészt oly szilárdan 

 összeáll, oly kemény és oly kevéssé likacsos (porosus), hogy a magasabb 

 helyekről beleszivárgott vizet egész tömegén nem bocsátja át, hanem csak 

 repedésein és választó lapjai mentén vezeti a mélyebb szintájak felé. Ilyen 

 képződményekből tehát — egyes igen-igen kedvező, kivételes eseteken nem 

 számítva — vizet nem remélhetünk. 



Tudjuk azonban, miként az imént is említők, hogy eme vulkáni 

 anyagokon kívül a keleti hegykoszorú tövében más, homokos, meszes, 

 középharmadkori rétegek is rakódtak le, a melyekhez hozzájárulnak még 

 a legfiatalabb harmadkori (plioczén) üledékek, gyakran igen tekintélyes 

 vastagsággal. 



Valószínűséggel föltehető, hogy a hol az alluviális hatások a régebbi 

 képződményeket elmosták — mint a Sajó völgyében, a Bodrogközön s a 

 Tisza és a Szamos közén és környékén — ott a mélységben még vagy a 

 diluvium (pleisztoczén), vagy a pontusi (plioczén) vagy a felső mioczén 

 anyagának egy része még megmaradt, s ha a fúró ezeket eléri, a legtöbb 

 esetben nemcsak tiszta, egészséges vizet, de bő forrást, sőt kedvező esetben 

 még a fölszínen túl kiszökkenő sugarat is lehet reményleni. Föltehető 

 ugyanis, hogy 50 méteren túl az alluvium megszűnik s alatta valamely 

 régebbi — diluviális vagy pontusi — képződmény kezdődik. 



Kedvezőnek tekinthető az állapot, hogy a diluviális agyag (világos 

 vagy sötétebb sárga, de legtöbbször rozsdásvörös vasborsós képződmény). 



