30 TREITZ PÉTER 



Tavasszal a szántott fölszín rögös, de ha hirtelen éri a forró nap, 

 a széksó elveszti kristályvizét s a rög porrá hull szét. Ezt a szürke 

 poros széket nevezik porszéknek. 



A kiemelkedő hátak majd egész terjedelmükben székesek, majd 

 pedig csak a széleken fut egy székes csík körül. A székes folt kiterje- 

 dése rendkívül nagy határok között ingadozik, lehet néhány négyszögöl, 

 de lehet helyenként több száz hold. 



A mi a székes talajok termő értékét illeti, erre nézve nem lehet 

 biztos véleményt mondani, a talaj kihasználása tapasztalásom szerint a 

 vidék földéhségétől és a gazda intelligenciájától függ. Helyenként a termő- 

 széket is használatlanul hagynak, más vidéken, pl. Hódmezővásárhely 

 határában, a vakszék területeket is művelés alá fogták s 5 — 8 év alatt 

 folytonos intenzivus munkával megszelídítették és termőre változtatták. 

 Az ottani vakszék területek megjavítását a Kőrös-Tisza-Maros ármen- 

 tesítő-társulat belvíz levezető csatornahálózata tette lehetővé. 



Végül még egy sós talaj faj tárói kell megemlékeznem, mely a 

 régebbi időkben igen nagyfontosságú terményt szolgáltatott, ma azonban 

 a megváltozott gazdasági üzem következtében eltűnt, nevezetesen a 

 salétromot termő sós talaj. 



A salétromos sós talajok. 



A múlt század hatvanas évéig a magyarországi lőporkészítéshez 

 szükséges salétromot a Nagy-Alföld salótromszérüi szolgáltatták. Az 

 Alföld északi részén lévőkön inkább káli salétiomot, míg a eléli szérűkön 

 mész salétromot söpörtek, melyet még káli salétrommá főztek ki. Az 

 utóbbi szérűket gyakran kellett trágyalével megöntözni. 



A salétrom képződés egyszerű folyamata tisztán helyi viszonyokon 

 és a talaj sótartalmán alapul, mely a kárpáti sótelepekkel nincsen 

 semmiféle kapcsolatban. 



Abban az időben midőn a Nagy-Alföldet még vasút nem szelte 

 keresztül, a gabonatermelés nem volt jövedelmező s a gazdasági üzem 

 inkább az állattenyésztésre volt fektetve, minthogy az állatok szállítása 

 bármely időben lehetséges volt. 



A jószág egész éven át a legelőn volt s csak a leghidegebb téli 

 hónapok alatt került a helységekben istállóba. A lakosság csak annyit 

 szántott föl földjéből, amennyi saját szükségletét megtermetté. A szántó- 

 föld aratás után több évig ugarnak maradt s ennélfogva trágyázásra 

 nem volt szükség. 



A téli istállózás alatt összegyűlt trágya csak gondot okozott s ki- 

 szállításáért a gazdának füzetni kellett, legjobb esetben téglának préselve 

 tüzelésre használták föl. 



