ADATOK MAGYARORSZÁG PLIOOÉN OSTRACODÁINAK ISMERETÉHEZ. 547 



a hátulsó kagylószegélylyel tompa szögletben egyesül. A jobb kagyló 

 mellső és hátulsó harmadában egy-egy kis fogszerű képlet van, még 

 pedig a mellső harmadban ellipszis-alakú, a hátsó harmadban pedig 

 egy háromosztatú, melyek a bal kagyló megfelelő mélyedéseibe illenek 

 bele (IX. t. 19. á.). Ezenkívül a kagylószegélye be is tűrődött, úgy 

 hogy belül, mint hosszú sövény húzódik a két fog között. A hátulsó 

 kagylószegély tompán kerekített, a hátoldali kagylószegély felé meredek 

 lejtővel halad, a hasoldaliba észrevétlenül megy át; szerkezete olyan, 

 mint a mellső kagylószegélyé, azonban jóval keskenyebb annál, a likacs- 

 csatornák sokkal rövidebbek, s legfeljebb csak két ágra oszolnak és 

 pedig mindjárt eredésüknél. A hasoldali kagylószegély majdnem egyenes 

 lefutású, mellső harmadában a kagyló széle alá kerül s az egészen 

 eltakarja. 



Fölülről nézve a kagylók általában véve tojásdadok, ezt azonban 

 a felületen emelkedő halmok és dudorok igen változatossá teszik. 

 A kagyló mellső csúcsa hegyes, a hátulsó tompa csúcsban végződik. 

 Az oldalfalazaton öt-hat halom, s több kisebb dudor emelkedik, melyek 

 az oldalvonalnak sajátságos hullámos felületet kölcsönöznek (IX. t. 18. á.). 



Nagyon szép és változatos a kagyló falazata is. A falazat nagyon 

 merev, meglehetős vastag, áttetsző. A felületet szemölcsszerű kiemel- 

 kedések borítják be sűrűn, ezek csoportokba rendezkedve szabálytalan 

 sokszögű terecskéket zárnak be, melyeknek határvonalai teljesen el- 

 mosódottak, a terecskék sajátságos hálózattal vonják be az egész felü- 

 letet, mely helylyel-közzel finom csatornácskákkal átlyukgatott. Némely 

 példányon a terecskézettség egészen elmosódott, a csatornák azonban 

 mindig jól megfigyelhetők (IX. t. 21. á.). 



Az izombenyomatok száma 4 — 6, melyek közül négy egy sorban 

 rendezkedik el, ezek fölött pedig még egy-két kiflialakú nagyobb izom- 

 benyomat van (IX. t. 17. á.). 



Lelethelye: Sopron (Darufalva). Elég gyakori. 



A fiatal példány (IX. t. 22. á.) alakjára nézve majdnem teljesen 

 megegyezik az ivarérett egyénekkel, az alakot tekintve eltérés csak a 

 mellső kagylószegélynél van, itt ugyanis a mellső kagylószegély a hát- 

 oldali kagylószegélybe erős tompa ívvel megy át, míg a kifejlettnél 

 lejtősen ; a hasoldali kagylószegélybe pedig egyenes vonallal halad s 

 általában véve tompábban ívelt, mint a kifejlett példányé. A főeltérések 

 a szerkezetben nyilvánulnak meg. Nevezetesen a mellső kagylószegély 

 likacscsatornái sokkal sűrűbben állanak, rövidebbek, vastagabbak s 

 kevésbé elágazók (IX. t. 23. á.), s itt a hasoldali kagylószegélynek is 

 van likacscsatornás öve. A felületen emelkedő halmok és dudorok nem 

 olyan feltűnőek, mint a kifejlett példányokon s kevésbé ismerhetők föl 

 az izombenyomatok is. 



