ADATOK A SZILIKÁTOLVADÉKOK ISMERETÉHEZ. 81 
akadályozva az egyensúlyi állapotnak gyors beállása és folytonos változása, 
s így hosszabb időn keresztül egyenlő összetételű kristályok fognak kiválni. 
Azon esetben, ha túltelítés nem lép fel az összetétel változása folytonos, 
s a zónák nincsenek elhatárolva, hanem egymásba folynak. Kisebb mértékű 
túltelítésnél pedig az összetétel szakaszonként változik s az egyes övek egy- 
mástól többé-kevésbbé el vannak határolva, mint jelen esetben. 
Ha áttekintjük a végzett kisérletek eredményeit, akkor mindenekelőtt 
feltűnik, hogy a kölcsönös oldatot képező három szilikát, a leucit, diopzid és 
orthoklasz közül az olvadékban kiválva csak az első kettő volt található, míg 
az orthoklasz egyetlen esetben sem észleltetett, hanem mindig üvegesen mere- 
vedett meg. Ennek oka csakis abban lehet, hogy az orthoklasz csekély mennyi- 
ségénél fogva — minden olvadék csak 1590 orthoklaszt tartalmazott — egyik 
olvadékban sem volt az eutektikus elegyhez túlsúlyban, s így az utóljára kiváló 
elegyrészt képezte. A leucit és diopzid folytatólagos kiválása folytán az olva- 
dék viskositása erősen növekedett, a túltelítés is folyton nagyobb lett, s végre 
az olvadéknak ezen részlete üveget képezett. Az orthoklasz viselkedése annál 
is inkább érthető, mert ösmeretes a kristályosodásra való csekély hajlama. 
A kísérletek legnagyobb részénél a kiválás sorrendje a következő volt: 
leucit, leucit és diopzid, s végül üveg, míg az V. a) és b) kísérleteknél a kivá- 
lási sorrend : diopzid, diopzid és leucit s vég;l üveg. Mindkét esetben sikerült 
a kiválási sorrendjét a fizikai kémia törvényeinek alapján megmagyarázni, s 
kimutatni, hogy a leucit és diopzid közötti eutektikum a 60 :25 és 70:15 ará- 
nyok között van, közelebb az első, mint a második arányhoz. Egy esetben 
(II. b) kísérlet) a kiválás sorrendje ez volt: leucit, diopzid, leucit és diopzid, 
s végül üveg. Ez a sorrend az első pillanatban feltűnő, de a túltelítés tekin- 
tetbe vételével ugyancsak ki volt magyarázható fizikai-kémiai alapon. Á vizs- 
gált olvadékokra nézve tehát minden esetben ki volt mutatható, hogy oldatok 
módjára viselkednek, s mindenben követik a fizikai-kémia törvényeit. 
Olvadáspont meghatározások. 
A szilikátolvadékok olvadáspontjainak meghatározására többféle eljárást 
is követnek, de mindegyikénél találunk kisebb-nagyobb hibaforrásokat. Voar 
(Die Silikatsehmelzlösungen II.) a kihülési görbe megállapításának segélyével 
határozza meg az olvadáspontot, de módszerének nagy hátránya, hogy az 
olvadék nem keverhető, s így annak hőmérséklete nem egyenletes az egész 
tömegben, másrészt az általa megkívánt 15—20 kg-nyi mennyiséggel dolgozni 
laboratoriumi kísérleteknél szinte lehetetlen. 
DoELTER C. az olvadáspont meghatározások módszereinek egész sorát 
dolgozta ki, melyek leírását összefoglalta aDie Untersuchungsmethoden bei 
Silikatschmelzens,, című értekezésében, legjobbnak azonban ő is az általa aján- 
lott optikai módszert tartja. A mérést ezen módszer szerint az általa szer- 
kesztett mikroskóppal végezzük, melynek asztalkájára elektromos kemence van 
vertikális állásban szerelve. A kísérlet folyamatait tehát ezen készülékkel foly- 
Földtani Közlöny. XLI. köt. 1911. 
6 
