ELŐADÁSA A BARLANGKUTATÓ BIZOTTSÁG ÜLÉSÉN. 107 
theilungen der Anthropologisehen Gesellschaft in Wien. Bd. XXIII. 
[Der neuen Folge Bd. XIII.] 1893. Sitzungsberichte No. 3—4 pag. ([92—93]). 
Lényege a támadásnak pedig az, hogy a lelet nem feküdt diluviális 
rétegben, mely a kor meghatározására döntő és ellentmond még a lelet 
pelrográfiai (?) jellege is. 
Ez a támadás szülte nálam azt az eltökélést, hogy elfogadtam a 
harcot; folytatom pedig addig, amíg teljes világosság nem lesz. Bukjék 
bármelyik fél, bukjék mind a kettő: ez mindkét esetben a tudomány 
érdeke. És ha ez áll, akkor a túdomány érdeke az is, hogy a bukó fél 
minél hamarább kompromittálja magát. A harc tehát kezdetét vette. 
Mindenekelőtt megállapítom, hogy amily tartózkodó volt a külföld, 
oly határozottan fordult ellenem itthon az illetékesek szakköre. Ez nem 
vád, csak konstatálás. 
Ekkor tökélte el magát a magyar támadó arra, hogy a helyszinére 
kiszállva, tüzetesen felveszi Miskolcz és környéke földtani viszonyait, ami 
tökéletesen korrekt elhatározás volt. A vizsgálat eredménye, értekezésbe 
foglalva, ily cím alatt jelent meg: HaAnavárs GYULA, xMiskolcz városa 
földtani viszonyaiv (Földtani Közlöny 1894. XXIV. p. 18—23). A végső 
eredmény álláspontomra nézve határozottan tagadó volt, amint ezt a 
szerző következő szavai világosan kifejezik: (A helyszínén tett 
mindezen tapasztalataim alapján tehát kimondhatom 
azt, hogy Miskolcz városa területén, a Szinva árterén 
csakis mostkorú üledék van s sem ezen üledék alatt, 
sem az Avashegy oldalában diluviumnak nyoma sincs. 
Ha volt, azt az erózió már rég eltávolította. 
Folytak más részről is nyomozások és fölvételek, a melyek mind az 
előbbivel egybehangzottak. A szakkörök így körülbelül azt az álláspon- 
tot foglalták el velem szemben, hogy elvégre is minek avatkozom én a 
palegolith, az ősember nyomainak kérdésébe, mikor engem mindaddig is 
más, sőt sok más térről ismertek!? E felfogással szemben nem boldo- 
gulhattam. Nem állott rendelkezésemre sem az idő, — mert azt rendes 
kötelességeim végzésére kellett fordítanom — sem a kutatáshoz föltét- 
lenül szükséges anyagi erő. De mindez nem keserített el! Példa volt 
előttem a multból, BoucHER de PERTHEs, a S5omme-völgy palgolithjének 
felfedezője, ki elsőnek tört utat az ősember kőszerszámainak és ezekben 
életviszonyainak felismeréséhez, kinek szembe kellett szállni úgyszólván 
az egész tudományos világgal, mely a tisztán látó embert szinte futó 
bolondnak bélyegezte. De kitartott és győzedelmét érte tndományos 
meggyőződésének. 
Telt, múlt az idő s az első publikációk óta — 1893 — egy 
évtized telt el, amely idő alatt csak ritkán jutottam el Miskolczra és 
a Bükkhegységbe. De változott a helyzet, amikor az évtized végén meg- 
