410 DI LÓCZY LAJOS 
Gyulafehérvárnál és Nagyszebentől délre szintes fekvésben maradtak a 
paleogén rétegek, mintegy másodrendű autochton telepedést képviselve 
a fiatal neogén gyűrődésekkel szemben. A. Keleti Kárpátokban a cenomantól 
kezdve délkelet felé való időbeli vándorlással a ráncvetési folyamat 
belülről kifelé a pliocénkor végéig tartott; így Kandesti halomvidékén 
még a pliocénkorú Elephas antiguust és HE. meridionálist tartalmazó 
kavics is résztvett a redőzésben. Mintha keleten a paleogén rétegkom- 
plexusok a hegyráncolódás következtében a neogénrétegekre rátolódtak 
volna. A tágasabb értelemben vett Biharhegység, a Pojana Ruszka és a 
Szeben—kudsiri hegység széles fensíkokban bővelkedő variszkusi hegy- 
tönkök, amelyekben a hegygyűrődés régen, már a mezozoikum közepén 
megszünt. Ezeket a hegytömegeket a felső kréta foszlányai szintes hely- 
zetben környezik. Az erdélyrészi paleogén rétegek is szintesen fekszenek 
a Bihar északi rögein és faciesük a nyugatmagyarországi paleogén réte- 
gekétől merőben különböző. A litoralis koralligén nummulitos mészkő, 
amely a túladunai röghegységekben olyan nagy elterjedesű, az erdély- 
részi hasonkorú lerakodásokból hiányzik. A felső paleogén (oligocén) 
rétegek homokkő- és gipsztelepei és a Gryphaea Eszterházyi 
osztrigának tömegesen található héjmaradványai mindinkább a messze 
keleten, a Tiensán és Fezghána hegyvidékekből ismert paleogén rétegekkel 
hozzák az erdélyieket nagyobb rokonságba, mintsem a túladunaiakkal. 
Mintha a paleogén idejében elválasztó gát lett volna az erdélyi és a 
nagy magyar medence tengervize között, amely a fauna közvetlen elkeve- 
redését is megakadályozta. A rétegek facieszbeli különbsége a neogén 
lerakódásokban is fennáll. Nagyon nevezetes jelenség, hogy az erdély- 
részi medence északi és északnyugati részeiben nagy elterjedésű paleogén 
és alsó neogén rétegek az alsó mediterránkorúaknak (burdigaliens) vett 
hidalmási rétegekig sokkal kevésbbé vannak redőzve és megzavarva, mint 
a medence közepét elfoglaló fiatalabb neogén rétegek. A sóformáció 
képződésével egyidejűleg Erdélyben nagyobb intenzitású sivatagbeli álla- 
potok uralkodhattak, amelyek hatása alatt a tengeri só a sikérvíz elpárol- 
gása közben kivált. A mediterránkorú sótelepek keletkezése után mély 
depresszió támadhatott, amelyben vízszint ingadozások közben az 5—600 
m vastagságot kepviselő felső mediterrán, mezőségi és szarmáciai rétegek 
lerakódtak. Az eusztatikus vízszint-ingadozások a pliocén korig tartottak, 
mert száraz periodusoknak is nyoma van a gipsz- és lignit-telepekben, 
a törmelékkúpok természetével bíró kavicstelepekben és édesvizi közbetele- 
pedésekben. Nagyobbrészt azonban vízzel volt borítva a medence és 
fenekén a túlnyomó besülyedési ciklusok alatt 1000 m-nél vastagabb réteg 
alakult a neogén időben. Ilyen megújuló geoszinklinális hatásoknak 
tulajdonítható, hogy a vastag lágy neogén rétegek a posthumus gyűrő- 
dési folyamatok közben jobban megráncolódtak, mint a medence pere- 
