A RÉPÁSHUTAI RALLABARLANGBAN TALÁLT DILUVIÁLIS GYERMEKCSONTOK MARADVÁNYAI. 457 
hajlásával jár együtt; ennek következtében a bregmapont a rendesnél hátrább 
esik, Az arcra vonatkozólag fontos felemlíteni, hogy felülről nézve a járom- 
csontnak szemgödri része látható, míg rendesen a homloktól elrejtett szokott 
lenni. Ez a körülmény összefügg a homlokdúdoroknak kisebb fejlettségével és 
a járomcsontnak előrehajlásával. Mivel az azonoskorú mai gyermekeknél a 
homlokfalcsonti kutacska rendesen nyitva van, s helyenként az ősgyermeknél 
is érintetlen kutacska széleket láthatni, különösen annak hátulsó részében, 
biztosra vehető, hogy a kutacska nem volt még egészen elcsontosodva; igaz, 
hogy hártyás része korához képest mindenesetre a rendesnél kisebb területre 
szorítkozott. A kutacska széleinek többi részei nem egészen épek, letördelve 
vagyis inkább lemállottnak látszanak; akárhogy történt is az, minden esetre 
régi keletű, mivel az illető csontrészletek a többivel azonos színeződést (pati- 
nát) mutatnak. 
Ha a koponyát oldalról nézve vizsgáljuk, úgy mindenekelőtt 
feltünik a homloknak rendesnél kisebb fejlettsége, hátulsó részében pedig a 
falcsontoknak hátrafelé való erős kifejlődése; míg rendesen a faldudorok után 
hirtelen hajlik le a falcsontok körvonala, addig az itteni lankásan lejt lefelé. 
Innen van az, hogy míg rendesen felső nézetből a lambdapont teljesen rej- 
tett, addig itten jól észlelhető. Érdekes különbséget tapasztalunk evvel kap- 
csolatban a mai és az ősgyermek koponyája között, ha a fülnyílás közepéből 
a fejtetőre merőleges vonalat húzunk. Ez a merőleges vonal a mai gyermekek- 
nél a bregmapont mögött metszi a fejtetőt, és az egész koponyát egy elülső 
és egy hátulsó körülbelül egyenlő részre osztja, az ősgyermeknél ellenben ez 
a merőleges vonal a bregmapont elé esik és olyképen osztja ketté a koponyát, 
hogy a hátulsó rész jóval nagyobbnak adódik. Ez mutatja, hogy az ősgyermek 
homlokcsontja és falcsontjai rendkívül erősen fejlődtek ki hátrafelé, amivel 
a koponya alapi része és halántékcsontja nem tartott lépést. Ezeket az észle- 
leteket a koponyán eszközölt mérések is megerősítik, míg például a glabella- 
fülnyílás távolsága mindkettőnél közel azonos (az ősgyermeknél valamivel 
nagyobb), addig a glabellalambda távolsága az ősgyermeknél 159 cm vagyis 
majdnem 2 cm-rel nagyobb a rendesnél. Amit tehát vesztett a koponya ür- 
tartalma a rendkívüli keskenységével, ezt rendkívüli hosszával ismét pótolta. 
Szemelőtt tartván pedig azt, hogy az ősgyermek fejkerülete (45 cm) 1—2 cm-rel 
felülmulja a rendes méretet s hogy a fej magassága, melyet az öreg lyuk 
hiánya folytán a fülnyílástól a bregmapontig mértem, beleesik a mai gyermek 
ingadozási szélességébe, biztosra vehető, hogy ürtartalma nem állott a mai 
átlagos alatt. Ami a részletekben való eltérést illeti, felemlítem, hogy az ék- 
csont nagy szárnyának legnagyobb szélessége az ősgyermeknél valamivel nagyobb 
a mai átlagosnál, hogy a halántékcsont csecsnyúlványa inkább fejlettebb a ren- 
desnél s hogy ezen nyúlvány és a fülnyílás közt, de valamivel magasabban 
fekvő kis dudor (spina supra meatum) szintén fejlettebb a rendesnél. 
Az arckoponyán feltünő a járomcsontoknak előrehajlása és az áll- 
kapocs-nak, melyet a lehető legnagyobb pontossággal állítottam be, kiállása 
amiből az egész arcnak prognatizmusára kell következtetni. Ez a progna- 
tizmus rendkívül érdekes, mivel tudjuk, hogy ez csak a felnőtteken szokta 
