RÉPÁSHUTAI BALLABARLANGBAN TALÁLT DILUVIÁLIS GYERMEKCSONTOK MARADVÁNYAI, 459 
elérni teljes fejlettségét s hogy a gyermekkorban csak nagyon gyengén szokott 
jelezve lenni Így van ez a ma élő alsóbb rangú prognát emberfajtáknál, de 
még az emberszabású majmoknál is. Ezek alapján biztosra vehető, hogy az 
ösgyermek meglehetős prognát emberfajtához tartozott. A járomcsonton szembe- 
tünik a processzus marginális hiánya, ami által az egész homloki nyúlvány 
nagyon megkeskenyedett. Fontos továbbá megemlíteni, hogy a járomcsont a 
rendesnél erősebben hajlik az arc síkjába. 
Elülről nézve a koponyát, mindenekelőtt feltünik annak kes- 
kenysége, amely a járomcsonti és homlokcsonti részre egyaránt kiterjed. Ezeket 
a viszonyokat a következő számadatok bizonyítják. A legkisebb homlokszéles- 
ség rendesen 8 em, az ősgyermeknél 772 cm; a legnagyobb arcszélesség a járom- 
csontoknál rendesen 7-8 cm, itten csak 7-3 cm. A szemüreg rendes fejlettségű 
szélesség és magasság is 290 cm ; rendesen a szélesség 1—2 mm-rel nagyobb 
szokott lenni. A szemüreg mélysége megfelel a mai átlagosnak, tehát a szem- 
üregnek ürtartalma is. A rendesnél nagyobb szemüreg ősi jelleg volna. Az 
ősgyermek tehát keskeny arcú volt aránylag kiálló pofacsontokkal. Valószinű, 
hogy ezek a jellegek a felnőttnél is megmaradtak. A szemüreg alakja a mai 
emberi típust mutatja. A szemgödörszélek fölött a szemöldökíveknek, melyek 
a Homo primigenius-nál a torus orbitalisok által vannak képviselve, a koponya 
fiatalsága miatt természetesen még nyomai sincsenek meg. Az ősgyermek orra 
a meglévő járomcsonti homloki nyúlványok helyzetéből következtetve a ren- 
desnél laposabb lehetett, amit ősi jellegnek kell tekinteni. Hátulról nézve a 
koponyát, ez a falcsontok lankás esése következtében nagyon emlékeztet a Homo 
primigenius-nak alakjára. Alulról figyelve meg a koponyát, szembeötlik az a 
körülmény, hogy a halántékcsontoknak állkapocsízárokjai (fossa eglenoidalis) 
aránylag nagyon elől feküsznek, valamint a sziklacsonti részletek is. Ebből 
kifolyólag a nyakszirtesontnak hiányzó öreg lyukjának is aránylag nagyon elől 
kellett feküdnie, ami a Homo sapiens-re jellemző, igaz, hogy felnött korában 
ez még hátrahúzódhatott volna. De mivel ugyanakkor a lambdapont a ren- 
desnél 2 cm-rel hátrább fekszik, tehát a csak kisrészben megmaradt nyak- 
szirtcsontnak igen fejlettnek kellett lennie. Visszatérve az állkapocs ízárokjaira, 
ki kell emelnem, hogy ezek egészen a járomnyúlványi részre húzódnak, és hogy 
ezek a rendesnél jóval ferdébben állnak a koponya medián síkjára. Alulról 
nézve feltünik még a koponyának erős eltorzulása; a baloldali rész gyengén 
van deformálva, de a jobb oldalnak alsó falcsonti és halántéki része oly erősen 
deformálódott, hogy a levált halántékpikkelyt ráhelyezve a koponyára, a két 
sziklacsont keresztezi egymást. A részletes eltérésekre vonatkozólag meg kell 
még említeni az ékcsont külső szárnyas lemezének rendesnél vaskosabb alakját. 
Ami a koponyacsontok belső felületeinek sajátságait illeti s különösen 
az azokon észlelhető egyenetlenségeket, melyeket az agyvelőtekervények le- 
nyomatainak kell tekintenünk, arra vonatkozólag csak nagyon röviden kivánok 
e helyen kitérni. Teszem ezt pedig azért, mivel e tekintetben a mai gyermek- 
koponyák is rendkívül nagy variálást mutatnak és csak igen nagy összehason- 
lító anyag alapján lehetne a részletes eltéréseknek fontosságát reálisan érté- 
kelni. Beérem tehát annak a ténynek a megemlítésével, hogy az agyvelő le- 
