462 D: HILLEBRAND JENŐ 
a rendes átlagos 1"1 cm-rel szemben. Az állkapocs belső felületének kialaku- 
lása szintén eltérő vonásokat mutat. Míg rendesen a spina mentálistől fölfelé 
és lefelé szögben hajlik el az állkapocs belső felülete, addig ez itten jóformán 
egy sikban fekszik. Maga a spina mentális pedig alig tapintható érdesség által 
van képviselve és ez is egy nagyobb mélyedésben fekszik, míg rendesen a 
spina mentalis a belső felületnek legkiemelkedőbb részén jól tapintható, sőt 
jól észlelhető formában van kifejlődve. A linea mylohyoidea pedig a rendes- 
nél erősebben fejlett. Mindezek az eltérések az állkapocsnak ősi sajátságaihoz 
tartoznak, melyek egyenként még ma is előfordulnak egy-egy európai áll- 
kapcson, de amelyeket együttesen alig találnók már meg mai állkapcsokon. 
De ez nem is lényeges, mivel épen több ősi jellegnek együttes előfordulása 
adja meg valamely szervnek primitív típusát. Egyébként kiemelésre méltó még 
az, hogy a condylusok az állkapocs ágával rendesnél kisebb szöget képeznek, 
ami megfelel az állkapocs ízárokjainak már említett ferde helyzetének. Ami 
az állkapocs többi részét illeti, azok teljesen beleilleszkednek a mai állkapcsok 
bonctani viszonyaiba; ugyanaz áll a részben meglevő fogakra is. 
Miután nagy vonásokban megismerkedtünk az ősgyermek koponyájának 
sajátságaival, nehány szóval ki kell még térnem a csontváznak egyéb részeire 
is. Ezek közt a baloldali lapockán, a megmaradt két csigolyatesten (utolsó háti 
vagy első ágyéktájról), az öt bordatöredéken (a mellkas elülső, középső és 
hátulsó részéből), továbbá a singcsonton sem figyelhettem meg semmi lénye- 
ges eltérést. Az orsócsont és combcsont a rendesnél kisebb hajlásukkal tünnek 
ki; ezt azért fontos kiemelni, mivel az ősembernél ezek a csontok a maiak- 
nál általában erősebben hajlottak. A felkarcsonton lényeges eltéréseket állapít- 
hattam meg. Itt feltünik a felső proximális résznek erős lapítottsága és az, 
hogy ez a lapítottság a rendestől eltérően van kifejlődve. Míg a mai gyer- 
meknél, úgymint a felnőttnél is, oldalról nézve látjuk a felső részt legvéko- 
nyabbnak, addig az ősgyerek felkarja elülről nézve a legvékonyabb. Csak két 
nagyon fiatal, nehány hónapos gyermek felkarja mutatott ehhez átmenetet, de 
sem kialakulásuk, sem a lapítottság fokát illetőleg sem voltak az öősgyerekkel 
azonosíthatók. Míg a mai felkaron egy sekély széles barázda (sulcus inter- 
tubercularis) fut végig a felkar elülső felső részén, addig itten egy él fejlődött 
ki. A lapítottság fokát a következő számok fejezik ki. Felkar felső részének 
legnagyobb szélessége ősgyermeknél — 1-4 cm, legkisebb szélessége 079 em. Mai 
gyermeknél átlagban 1725—0-9 em. A kisebbik méret az ősgyermeknél elülről 
mérve, a mai gyermeknél pedig oldalról mérve adódott. Hogy ezek a viszonyok 
a felnőttnél hogy alakulhattak, arra vonatkozólag bizony merészség volna 
előre nyilatkozni, annál is inkább, mivel legalább tudtommal hasonló viszo- 
nyokat eddig az ősembernél nem észleltek még. Felemlítem még, hogy a fossa 
olecrani a rendesnél jobban van kifejlődve, amit szintén ősi jellegnek lehet 
tekinteni. Ez alkalommal nem akarván a csontoknak egész részletes leírását 
adni, a részletekre vonatkozó megfigyeléseimet ezzel bezárom. Nagyon fontos 
volna, hogy a megfelelő geológiai korból felnőtt egyén csontjait is kapjunk a 
további ásatásoknál, mivel sok eddig ismertetett jellegre vonatkozólag csak 
akkor dőlne el, vajon tényleg az illető emberfajra jellemző sajátságokkal állunk-e 
