A RÉPÁSHUTAI BALLABARLANGBAN TALÁLT DILUVIÁLIS GYERMEKCSONTOK MARADVÁNYAI. 463 
szemben, nem pedig talán csak egy régebbi ősnek az egyéni fejlődésben meg- 
ismételt jellegeivel, amelyek felnőtt korában ismét elenyésztek volna. Másrészt 
pedig egy-egy fontosabb bélyeg talán csak felnőtt korában fejlődött volna ki. 
Akárhogy álljon is a dolog, azt hiszem, hogy a megfelelő helyeken helyesen 
utaltam azokra a jellegekre, melyeket a felnőtteken is elvárhatunk s ezek alap- 
ján akarok a következőkben arra a kérdésre kitérni, hogy a ballabarlangi 
gyermek a diluviumban élt embereknek vajjon melyik fajtájához tartozhatott. 
Nagyjában talán öt típusba bele lehet szorítani az eddigi európai 
diluviális leleteket, melyeknek főbb képviselőit a tavalyi tanulmány- 
utamon alkalmam volt közelebbről tanulmányozni. Ezek a következők: 1. Az 
alsó diluviumbeli Homo Heidelbergensis. 2. A középső diluviumban talált Homo 
primigenius. 3. A középső dilauviumban talált Homo aurignaciensis. 4. A Grimaldi 
típus a középső diluviumból. 5. A felső diluviumban talált Cro- Magnoni typus. 
A Homo Heidelbergensis annyira primitivus, hogy ezt talán a típikus diluviális 
sorozatból egészen ki lehet hagyni, mint amelyik tulajdonképen a harmadkori 
embernek mutatja egyoldalúan differenciálódott típusát. Ezt antropoidszerű 
jellegein kívül az egész fogazatnak s különösen a bölcsesség fognak erős 
redukáltsága is bizonyítja. Jobban mondva e két tüneménynek együttes elő- 
fordulása zárja ki őt szerintem abból a sorozatból, amelyben visszafelé a mai 
ember közvetlen ősét kereshetjük. Hogy a ballabarlangi gyermek Homo primi- 
genius-szá nem fejlődhetett volna, azt az aránylag gyenge fejlettségű, de mégis 
meglevő állcsúcs, a magas és túlságosan hosszú fej és az aránylag erős fejlett- 
ségű csecsnyúlványok bizonyítják. A Homo primigenius csecsnyúlványai tudni- 
illik nagyon fejletlenek voltak. Ellene szól még az orsócsontnak és comb- 
csontnak kisfokú hajlottsága is. Igaz, hogy ez viszont talán csak a felnőtt 
Homo primigenius-nál fejlődött ki egészen. A koponyaüreg nagy köbtartalma 
nem döntő fontosságú, mivel az újabban talált két Homo primigenius-hoz tar- 
tozó koponya a Chapelle-aux-Saints-i és a Homo mousteriensis Hamseri a mai 
átlagosnál is nagyobb ürtartalmúak. Az ősgyerek tehát a Homo primigenius- 
hoz sem tartozhatott, habár igaz, hogy több arra emlékeztető sajátsága volt, 
amelyeket már az előzőkben kiemeltem. A. Cro-Magnoni fajtához való tarto- 
zása, (amely a felső diluvium uralkodó fajtája) ellen szól, a gyenge fejlettségü 
homlok és állcsúcs, a keskeny és prognát arc, mivel azt a szép nagy homlok, 
az erősen fejlett állcsúcs, úgymint a széles és egyenes arc jellemzik. A Gri- 
maldi fajtához közelíti a nagyon hosszú fej, a gyenge állcsúcs és a prognatiz- 
mus, amely azonban itt főleg csak az orralatti részre szorítkozik. Másrészt 
pedig a negroid Grimaldi fajtát a homlok előrehajlása, széles állkapocság és 
az orsó- és singcsont aránytalan hossza jellemzi, amely sajátságok az ősgyermek- 
nél hiányzanak. A Homo aurignaciensis-szel közös a hosszú keskeny fej, gyenge 
állcsúcs és a fejlett csecsnyúlvány. Csakhogy ennél a homlok fejlettebbnek és 
a prognatizmus kisebbnek látszik. Látjuk ezekből, hogy a ballabarlangi dilu- 
viális gyermeket nem igen lehet az eddig ismert diluviális fajták egyikébe se 
szigorúan besorozni s amelyik egyesíti magában a Homo primigenius, továbbá 
a Grimaldi és aurignacien típusnak jellegeit, amely utóbbiakat már a Homo 
sapiens-hez lehet sorozni. Legközelebb áll még a H. aurignaciensis típusához. 
