762 IRODALOM. 
Vapász M. ELEMÉR dr. Bakonyi triász foraminiferák. Bal. tud. 
tan. eredm. I. köt. 1 rész, pal. függ. 1—43. 1. (Különlenyomat.) Két táblával 
és 20 szövegábrával (Budapest, 1910). 
A szerző saját szavai szerint ebben a munkájában cnem annyira fau- 
nisztikai célokat óhajt szolgálni, mint inkább a foraminiferák időbeli elterje- 
désére vonatkozó ismereteinkben mutatkozó hézagokat kitölteniv. Ennek a fel- 
adatnak Vapász dr. derekasan meg is felelt. Munkájában először a triász- 
foraminiferák eddigi irodalmát ismerteti, majd az egyes lelőhelyeket (§), 
ahonnan a Balaton mellékén triászidőszakbeli foraminiferák kerültek elő. 
Azután áttér a leíró részre, melyben BRapy rendszere után halad. A faji ha- 
tárokat igen helyesen kiterjeszti s inkább egész alaksorokat összefoglaló afajo- 
kat, ismertet, semhogy széttagoljon. A többé-kevésbé gyenge ábráktól kisért 
rendszertani leírás során megtudjuk, hogy a Balaton mellékéről hat családba 
és 25 nembe tartozó 65 triaszforaminifera-faj került elő, amelyekkel a triasz- 
ból eddig ismert összes fajok száma  118-ra emelkedik. A balatonfelvidéki 
fauna jellegét a lagenidae-családba tartozó fajok gyakorisága adja meg, míg 
a liászbeli alakokkal való kapcsolatot a frondicularia nem szolgáltatja. A ro- 
talidae és nummulimdae családok viszont a harmadidőszaki foraminiferákkal 
hozzák a faunát vonatkozásba. Nevezetes eredménye Vapász tanulmányának 
az, hogy 2 pelagikus fajon kívül valamennyi balatonmelléki foraminifera 
benthos-alak s így afauna sekély-tengeri jelleget mutat. Érdekes 
az is, hogy az összes eddig ismeretes triaszforaminiferák közül 4390 ma is él 
és csak 2990 olyan, amelyeket csakis triászkorú rétegekből ismerünk. A táb- 
lák egyik-másik ábrája csinos, a legtöbb azonban sok kívánni valót hagy 
hátra. Vapász dr. ez újabb munkája is örvendetes módon gazdagítja a balaton- 
melléki triász-rétegek páratlannak igérkező irodalmát. Kormos dr. 
6. KoRmos TrivapaRk dr. Adatok a somogymegyei Nagyberek 
geologiai és faunisztikai viszonyainak ismeretéhez. Bal. tud. 
tan. eredm. I. köt. 1. rész. pal. függ. 1—16. lapon; hat szövegközti ábrával. 
(Különlenyomat.) Budapest, 1910. 
A Balaton déli partján, Boglár és Balatonkeresztúr közt elterülő nagy 
lápterület (Nagyberek) nyugati felében legújabban végzett lecsapoló munkálatok 
szolgáltattak alkalmat a szerzőnek arra, hogy ennek a lápnak a keletkezésével 
és faunájával foglalkozzék. A geológiai viszonyok és a molluszkumok segítsé- 
gével KoRmos-nak sikerült megállapítania, hogy a Nagyberek altalajában levő 
homokrétegek jobbára Ny-K irányú, szélfútta dűnék, melyeknek eredete 
talán a levantei korban keresendő. A dűnesorok közötti mélyedések később 
lápfölddel és tözeggel töltődtek be, amelyeket a Balaton hajdani magas víz- 
állásai azután homokkal borították el. A Nagyberek faunájának eredete a 
pleisztocénnél fiatalabb, vagyis már a holocénben gyökerezik. JÁ 
7. Kormos Tivapak dr. Új adatok a balatonmelléki alsó- 
pleisztocén rétegek geologiájához és faunájához. 1— 50. lapon, 
