17 



det anförda skulle vilja se någon, minst en uppsåtlig, orätt- 

 visa emot den oorganiska naturläran; vi erkänna tvärtom med 

 nöje hennes höga vetenskapliga värde, samt att för praktiska 

 lifvet hon är af högre vigt än naturalhistorieri, och, huru äf- 

 ven, oaktadt hennes positiva karakter, den ädlaste resignation 

 med henne kan förenas, vittnar bland mycket annat den be- 

 römda skriften: En Naturforskares sista dagar. 



Det kan ingalunda vara vår afsigt, att här skrifva något 

 loftal öfver Naturalhistorien (hon kan lika så väl som hvarje 

 annat vetande vara ett dödt ofruktbart kapital), hvarken ge- 

 nom hennes ensidiga upphöjande eller andra kunskapsarters o- 

 rättvisa nedsättande, väl vetande, att alla äro, som man säger, 

 grenar af samma stam — eller, från Botanisk synpunkt rik- 

 tigare, just olika organer i en stam, hvars grenar äro deras 

 praktiska tillämpning i kyrkan, staten, familjen. Derföre äro 

 vetenskaperna för dessa, hvad stammen är för trädets krona, 

 llengionen nemhgen är stammens märg, hvars grundsannin- 

 gar, likt märgstrålarna i det naturliga trädet, böra genom- 

 tränga alla delar. Litteraturen i allmänhet är vedlagret, som 

 ger fasthet och styrka åt det hela, den mogna veden mot- 

 svarar den gamla klassiska; hvitveden (svallen) den nyare, 



taskspeleri, hvarigeuom lifvet införts. Likväl fiunes nu liksom i 

 medeltiden en allmänhet, som heldre tror på taskspeleriet, än 

 den enkla sanningen, likväl med den skillnad, att medeltiden i 

 det naturliga blott ville se något öfvernaturligt (Neo-Platonicism), 

 vår tid åter i det öfversinnliga blott något materielt (Epikureism). 



Fries, Bot. Utjl., I. i 



