so 



uppmuntra och tvinga till den sjelf verksamhet i studier, öf- 

 Yer hvars brist klagas i vär tids bildning. Vidare utbilda de 

 den vigtiga, egna iakttagelseförmågan, ögats och själens skarp- 

 synthet i förening, att på en gång uppfatta det gemensamma 

 och egendomliga i hvarje föremål, d. v. s. det väsendtliga. 

 Det är till detta mål insigten af frändskapen emellan de sken- 

 bart olika, åtskillnaden af så många till det yttre lika natur- 

 alster leder; det är mindre för naturalstrens användande i 

 medicinen, än fÖr utbildande af den egna iakttagelseförmåga, 

 hvarpå denna ädla konsts säkra utöfning beror, som natural- 

 historien alltid varit ansedd som en förskola till medicinen, 

 utom den kärlek för naturen hon inplantar. 1 likhet med ailt, 

 som af en inre ädlare naturdrift utvecklas, fordrar utbildan- 

 det af denna kärlek för naturen väl allvarlig ansträngning, men 

 medför tillika så mycken Icfnadsfriskhet, ökad kraft och ande- 

 lig helsa, att egentligen endast den tid behöfver dertill använ- 

 das, som eljest skulle förspillas på andra nöjen, sinnets nöd- 

 vändiga hvilostunder. Hvarje lifligare yngling skall alltid, rik- 

 tigt hänledd, i naturalhistorien finna den ädlaste vederqvickelse 

 efter strängare studier. Och, dä man snart lär sig inse, att 

 lifvet icke låter sig beherrska utan genom undergifvenhet för 

 dess högre lagar, så leda de tillika till sann resignation. Det- 

 ta beroende af något högre, långt ifrån att missleda eller slap- 

 pa den egna kraften, såsom hvarje sjelfvisk, ensidig förstånds- 

 kultur och äfven den ädlaste, men förtidiga Estetiska utbild- 

 ning, tvertom stegrar densamma genom medvetandet af högre 

 makters samverkan. Och just af denna gemenskap med re- 



