22 



hället och den lidande menskllgheten, är lindrigast sagdt fari- 

 seiskt. — Man förebär, att de befordra materialism och egoism; 

 men till fullo kan bevisas, att materialismen varit aldra störst 

 i de tider, då de voro mest okända, — och, vore alla egoi- 

 ster Naturforskare, så blomstrade visserligen ingen vetenskap 

 mer *). Lage minsta skymt af sanning i allt detta, så skulle 

 vi kunna uppgifva ett säkert homoeopathiskt motgift, sann 

 naturforskning, ty af allt vetande har hon näst religionen 

 bäst bevisat sin kraft att uppamma just mod till försakelse 

 och sjelfuppolTring för ett högre ändamål, så att i sednare 

 sekler ingen vetenskap räknar flera martyrer under alla zo- 

 ner — och fordras icke detta mod hos nästan hvarenda dess 

 idkare, då ingen vetenskap lemnar så ringa utsigter till lyc- 

 ka i befordringsväg? Man förebrår naturforskarne, att de 

 hafva föga sinne för sällskapslifvets nöjen; men de finna inom 

 sig en rikare verld än kortens; i den stilla, naturen alltid ett 

 lärorikare sällskap än i de bullrande nöjenas hvirfvel. Slut- 

 ligen öfverflyttar man sin egen sinnesstämning emot natur- 

 vetenskaperna till dessa och tillägger dem fiendtlighet emot 



*) Att likväl äfven naturforskare, i synnerhet de, som lefva instängda 

 i stora museer, blifvit anstuckae af tidens nämda smittor, kan 

 icke förnekas (umgänget med lefvaude naturföremål och rörelsen 

 i fria luften äro ett godt preservativ)-, men anmärkningsvärdt är, alt 

 bland dem sakna de alla svårare symptomer och antaga en lin- 

 drigare karakter af ett tillgjordt förnämt väsende eller af barnslig 

 fåfänga. Till den sistnämda hör begäret att i hvarje ny växtart 

 föreviga sig och sina vänners namn. Den lilla odödlighet, man 

 genom dessa rökoffer lofvar, är en sknggas utan medvetande. 



