Si 



naturforskare, som icke i hufvudsaken är på den äldre bild- 

 ningens sida; och, ville man tillåta den ädlare naturforskningen 

 att värfva stridsmän bland det uppväxande slägtet eller blott 

 bilda det till skickliga jurymän för denna fråga, så skulle hon 

 nog besegra bådas gemensamma fiender; den äldre bildningen 

 har farligare fiender i sitt eget läger, än bland naturforskarne. 

 Det är just tidens skada, att hon nu, som fordom i Epicuri 

 dagar, utan sann insigt tillegnat sig en del af naturvetenska- 

 pernas resultater och utplattat dessa till ett sens-commun- 

 vetande, som, efter det sjelft spelar pä ytan, omöjligen kan 

 fatta något inre lif; som just derigenom, att det bortkastat 

 det oändliga, begriper intet, då det tror sig begripa allt — 

 och derigenom hotar att undergräfva både religion och ve- 

 tenskap. Deremot gifves det ingen naturforskare, som icke 

 erkänner, att livarje fenomen och synnerligast lifvet utgår 

 från en högre, för honom oförklarlig kraft. Således kan en- 

 dast ett grundligt studium af naturen hela den skada, som 

 uppkommit af ett hälft vetande. Historien har redan bevis 

 derpå, att de förvillelser, hvarje tid lider af, endast kunna 

 botas genom naturvetenskaperna. Förgäfves arbetade kyrko- 

 fåderne *), de mest upplysta både i kyrkan och staten, att ut- 



*) Man begår en stor historisk orättvisa, då man l^eskyller Kyrkan att 

 under medeltiden hafva uppsåtligt befordrat vidskepelsen; hon stred 

 verkligen läuge deremot, men besegrades slutligen sjelf, emedan 

 hon i naturvetenskaperna icke egde något stöd. A fven de stora Re- 

 formatorerna, Luther, Melanchthon (som sjelf höll föreläsnin- 

 gar öfver Astrologien) m. fl. kunde icke frigöra sig derifrän, hvil- 

 ket visserligen icko varit fallet, om hon varit ett medvetet bo- 



