33 



skulle vi vilja, att naturvetenskaperne undanträngde de gamla 

 klassiska språken, hvilkas målsmän egentligen äro de, som 

 med afvoga blickar betrakta naturvetenskaperna, icke så länge 

 de behandlas som en död dogmatism, men så snart de vilja 

 föra ynglingarne ut i den lefvande naturen. Men af alla kunna 

 naturvetenskaperne minst umbära Latinet; just för dessas skull 

 hafva många (f. e. Köpmannen Breyn, Bagaren As pe gren, 

 att förtiga flera bland de sköna, som alltid känt sympathi för 

 den i sin oskuld slumrande blomstersjälen), som icke erhållit 

 lärd uppfostran, förvärfvat sig vid äldre år klassiska studier. 

 Af ven vårt Lärosäte kan framvisa män (såsom O. Celsius, S. 

 Ödman), som genom båda dessa studiers förening förvärfvat 

 sig ett vidtfrejdadt namn och efterverldens tacksamhet. Na- 

 turalhistorien, utan klassiska studier, är vanligast ett dilet- 

 tant-vetande, en årig växt, som blommar för dagen; att ut- 

 tränga dessa kan således icke vara afsigten, utan fast mer 

 att göra dem mer oumbärliga. Botaniken är väl den enda 

 vetenskap, der än i dag alla hufvudverken skrifvas på Latin, 

 till och med i Frankrike! Deremot tro vi ej det vara nöd- 

 vändigt att gifva f. e. vår allmoge någon undervisning i natu- 

 ralhistoriens elementcr; allmogen lefver dagligen i naturen och 

 har uti henne bättre Läromästare, än någon lärobok kan blifva. 

 Det fortlefver bland våra bergsboer mera genom seklers tradi- 

 tion nedförda både naturkunskap och natursinne, än de öfver- 

 bildade, — nejl sådane gifvas icke, — de ensidigt bildade ana. 

 Våra vanliga naturhistoriska elementar-undervisningsböcker, 

 Fries, Bot. Utjl., I. .'' 3 



