36 



är naturen en högre uppenbarelse; förnuftet endast själens 

 öga, för att fatta den samma. Men hon delar sig i tvenne 

 väsendtligt skilda grenar, den ena söker den oorganiska na- 

 turens allmänna lagar, noggrannhet och visshet i sina abstrak- 

 tioner; den andra betraktar lifvet i dess fenomener; söker de 

 idéer, som sammanbinda dessa; vill genom reflexion lära sig 

 lydnad för lifvets lagar, mer förödmjukad af dessas höghet 

 än förlitande sig på egen kraft. Att denna sistnämda väg 

 är den mest mödosamma, kan icke bestridas (till sanningen 

 leda inga kungsvägar), men visst icke den minst bildande. 

 Han medför dock sjelf den rikaste belöning, så att ingen, som 

 en gäng beträdt denna väg med hela sin själs hängifvenhet, 

 deruppå tröttnat eller afvikit, utan har den första kärleken 

 ännu i sednaste ålderdomen närt ett ungdomligt lefnadsmod, 

 så att Iduns äpplen kunde sägas ännu växa på naturveten- 

 skapernas träd*). Visserligen har allt redligt sökande i hvarje 

 forskningsart sin belöning i det Platonska evQr^xa; men i na- 

 turalhistorien kan äfven den ringaste af dess idkare genom 

 sin flit bidraga med en ny sten till den oändliga tempelbygg- 

 naden; finna något nytt förbisedt drag på den himmelsvida 



ren råder blind nödvändighet och den slarkares lätt. Vi hafva 

 anmärkt detta blott som ett exempel, att flera de högsta och för 

 vår moraliska natur vigtigaste sanningar icke i den lägre natu- 

 ren finnas klart uttryckta, hvaraf följer, alt en naturreligion icke 

 ar tillräcklig. 

 ') Så se vi den gamle vördnadsvärde Clusius, knappt återställd 

 från en under hans bergvandringar ådragen svår och långvarig 

 sjukdom, åter i full verksamhet vid säiskilda tillfällen afbryta 



