57 



taflan *). Och ligger icke just deruti ett bevis för naturve- 

 tenskapernas lämplighet för alla, att de, som Poesien och 

 det transcendentala vetandet, icke endast kunna begagna snil- 

 let i sin tjenst? Liksom ingen kan djupare intränga i de abs- 

 trakta eller spekulativa lärorna utan förståndets skärpa, kan 

 ingen utan kärlek och hjertats godhet vara klarseende i de 

 Historiska vetenskaperna i vidsträcktaste mening. Det är 

 detta, som gör själens öga ljust, och deras högsta resultater 

 äro mer en klart insedd tro, än mathematiskt bevisliga san- 

 ningar. Man har trott sig kunna vanrykta naturvetenska- 

 perna genom påståendet, att «det är mest klena hufvuden, 

 som studera dessac< (ett motstycke till uppgiften, att religion 

 endast är för enfaldigt folk): så vidt detta rör oss sjelfva, 

 kunna vi ej bestrida dess riktighet, men finna verkligen 

 lyckligt, att det finnes ett bildningsmedel för denna talrika 

 klass, som de högvisa lärorna förskjuta. Huru vådlig än 



armar och ben, fÖrstiUckt i siua lemmar och sin ena höft, under 

 3draget bråck, lidande af sten- och underlifvels plågor, gående 

 på kryckor, än i sednaste ålderdomen lifvas och fröjdas i sin adla 

 verksamhet. 

 •) Allmänna åsigten i vår tid är likväl, att dilettantismen förstör 

 vetenskapen. Detta gäller likväl icke om den ädla dilettantismen, 

 som af kärlek omfattar vetenskapen och som riktat den med 

 mänga vigtiga bidrag, utan endast om dess afart, som vill upp- 

 häfva sig till ordförande och yrkar allmän rösträtt i vetenskap- 

 liga frågor. Men ingen, som på denna väg velat bryta sin bana, 

 har vunnit framgång, utan brådmognat. Den, som vill framåt, 

 måste ställa sig under den högre erfarenhetens ledning*, rekryten 

 efter Generalens order, om segren skall vinnas. 



