41 



vara af sannt värde; men, vidare utsträckt, är det blott något 

 subjectivt, oftast falskt eller blott ledande till negativa resul- 

 tater. Den naturforskare, som med uppmärksam, klar blick 

 under hela sitt lif pä berg och i dal inandats naturens egen 

 vårluft, känner både dess alster och pulsslag säkrare än de, 

 som i sin instängda kammarluft genom spekulerande eller a- 

 nalytiserande sökt begränsa de förra eller utsätta lagarne för 

 de sednare, fast de deröfver kunna vida konstmässigare do- 

 cera. Det är för oss åtminstone sorgligt att se, när de förre, 

 deraf förledde, misskännande sitt sköna kall, att som den E- 

 viges prester i naturen söka och förkunna de i denna uppen- 

 barade enkla sanningar, efter egna hugskott vilja förklara det 

 hela, som ligger öfver deras synkrets, eller begifva sig på 

 den mekaniska förklaringens bana, hvarunder det oändliga 

 genom ett taskspeleri införes, eller ock blott söka bevis för 

 egna, förut uppgjorda meningar. Hela vetenskapens historia 

 vittnar ju, att det är den passiva naturforskningen, som för- 

 beredt alla verkliga framsteg. Det är arbetsbiet, som insam- 

 lar honingen och fortlefver; de högre surrande drönarne, hvil- 

 ka af det förra näras, lefva icke öfver vintern. Om dessa 

 vetenskapens drönare än benämna forskarne «naturens fuskare 

 och gesällera, så är detta ändå en stor hederstitel, relativt till 

 den ende store Mästaren. Och, när Linné blott med blommor- 

 nas egen nektar skrifver växtverldens historia, utan att med 

 egna historier utsira henne; när de snillrikaste häfdeforskare 

 benämna sig Historici, sä kunna de öfriga gerna bära denna 

 förmenta smälek. Om de än synas sysselsätta sig med det 



