42 



lilla och för mängden ringa, om deras bana är obemärkt, så 

 erinre man sig tvcnne ojäfviga snillens vittsord: «Aus kleinen 

 bauen sich die Weltena och ahvad stort sker, det sker tyst«, 

 liksom tiden lägger stund till stund, men växer till en evig- 

 het. Den, som föraktar det lilla, vinner aldrig det större. 

 Det är just denna ecclesia militans bland naturforskarne, som 

 i ett skönt brödraband förenas, likt en sluten Orden *), sä 

 länge de studera naturen som en högre uppenbarelse; men, 

 så snart man börjar sjelf vilja i större skala fortsätta ska- 

 pelsen, brister det sönder; ty då är ej längre nog, att tro på 

 samma Gud, då vill ock hvar och en vara hans högsta pro- 

 fet. — Må man likväl icke tyda det anförda så, som veten- 

 skapen, i vår tanka, blott skulle vara ett aggregat af enskild- 

 heter; men Biologien hvilar icke på sådane demonstrabla la- 

 gar och abstrakta sanningar som mathematiken. Grunden, 

 hvarföre dessa vetenskapliga kristaller, med all sin regelbund- 

 na form och genomskinlighet, oberoende af all tid, icke pas- 

 sa på någon af de historiska vetenskaperna, ligger uti dessas 

 väsende, att afse den successiva utvecklingen, som icke kan 

 fattas i ett moment; lifvet ses lika litet genom mikroskopor, 

 som det väges på någon vigt eller omslutes af några alge- 

 braiska formler. Dessa vetenskapers ledstjernor äro lefvande 

 idéer, som just afse continuiteten, som lika klart kunna inses, 

 fast de ej handgripligt demonstreras. De måste sökas; om. 



*) Man vakte sig dock noga, att icke denna må urarta till ett kot- 

 teriväsendo, med Ihy åtföljande voxelpris ~ och missaktning af 

 allt utom del samma. 



