45 



lar den, som, for att qväfva alla lifligare ynglingars sympa- 

 thier for naturen och värblommorna, tror sig först böra hvälf- 

 va öfver dem litteraturens från äldsta tider stelnade glacie- 

 rer, i stället för att låta dessa upptina vid de förras flamma. 

 Eller tror man verkligen, att Gud Faders oändliga, herrliga 

 verk, hvaruti så väl de doftande blommorna på marken som 

 de tindrande på fästet äro stafvelser, icke är på en gäng enk- 

 lare och klarare, men ändå lärorikare och djupsinnigare än 

 alla fordna skalders och tänkares sköna drömmar eller för- 

 villelser? Eller anar man icke, att den frommaste hängifven- 

 het till det gudomliga och deraf härflytande renaste och o- 

 skyldigaste glädje här i tiden måtte vara lifvets högsta vinst? 

 Men den, som deruti ej inviges såsom barn, kommer der al- 

 drig in; är det medfödda natursinnet en gång förloradt, för- 

 blir dess eden för alltid stängdt; det kan väl dikta en idyll, 

 men icke som hvarje sann naturforskare omlefva en sådan: 

 är hufvudet förut uppfyldt af konstigare och spetsfundigare 

 läror, så synes det högsta för enkelt, det största för obetyd- 

 ligt — om icke i diktenl För den vid sprit och opium upp- 

 ammade har källans klara våg icke mer någon läskande dryck; 

 den vid alla sällskapslifvets öfverretningsmedel vande finner 

 det snart tomt och enformigt i naturens enkelhet. Till och 

 med när den hänförande Plato vid verldens första Akademi 

 en gång tog fram sin Phajdon och ville förklara den lefvande 

 naturen, bortgick hela Auditorium utom Aristoteles, som från 

 barndomen inandals dess blomsterdoft; och har ej hvarenda 

 lärare, som skall bibringa redan utbildade naturhistorien, gjort 



