13 



ecclesia pressa endast begär att tolereras. Ingaluiitla kan vär me- 

 ning vara, att de skulle följt sina vedersakares exempel; fiendt- 

 ligt uppträdt mot andra vetenskaper, för att tränga dessa till- 

 baka, ty äfven i vetandets rike är all inbördes strid lika löj- 

 lig som i fabeln lemmarnas, eller att de med grundlösa för- 

 nedrande beskyllningar skulle sökt nedsvärta andras karakter, 

 sSsom då man påstått naturvetenskapen leda till materialism, 

 atheism o. s. v., hvilket det varit ännu lättare att på de förra 

 återkasta. Men de borde allvarligare yrkat erkännandet af sitt 

 värde som en rättvisa; sin oundgänglighet som en nödvändig del 

 i vetandets hela kedja; tydligare antydt sin högre vigt för mensk- 

 lighetens framsteg och förädling. Vidare var det ett misstag 

 att kalla naturvetenskaperna företrädesvis praktiska, ty som 

 rena vetenskaper äro de det icke (Logiken är mångdubbelt 

 mer praktisk), fast de ega en oberäknelig praktisk tillämp- 

 ning, — och i synnerhet att åberopa denna som bevis på deras 

 vetenskapliga värde. Detta eger likväl både sin ursäkt och 

 förklaring i de tiders lynne, som icke visste uppskatta det 

 rena vetandet (sökande efter sanningen blott för sannings 

 skull), så vida man deraf icke kunde beräkna en säker netto- 

 behållning. I sådana tider måste den i detta hänseende van- 

 lottade Poesien äfven blifva nyttig moral och sjunga tunga 

 lärodikter. Men mä vi ä andra sidan akta oss att förkasta det 

 sanna och sköna, i fall de tillika äfven skulle medföra nytta. 

 Långt flera misstag ligga Naturalhistoriens vedersakare 

 till last, hvilka ytterst låta förklara sig af obekantskap med 

 hennes verkliga väsende, hvarigenom de i sitt obestridda nit 



