10 



den yttre naturens förädling, hvarje folks högre bildning ge- 

 nom klarare insigt i naturvetenskaperna; när naturen i båda 

 fallen vanvårdas, förvildas kulturen. Känslolöshet för den lef- 

 vande naturens lidande och misshandling är ett uttryck af 

 råhet; ett folks sinne för hortikultur och naturens förskö- 

 nande är en mätare på dess estetiska bildning. 



När således naturvetenskapernas historia tillika är mensk- 

 liga kullurens, kan man icke annat än förundra sig deröfver, 

 att många af den sednares vårdare emot dessa vetenskaper 

 hyst ett afgjordt förakt, att icke säga hat. De dela detta öde 

 med den närbeslägtade religionskunskapen af dem, som sjelfva 

 aldrig erfarit någonderas lifvande och stärkande kraft. För 

 att icke blottställa sig för åtlöjet frågar man väl icke mer, 

 som idkeligen på Linnés tid: Cui bono? Men, sedan Linné 

 segrande vederlagt detta tvifvel, förebrår man dem nu att vara 

 för mycket nyttiga. Men det nämda den litterära verldens 

 svåraste gissel skall äfven en dag drabba dess nyaste förkläd- 

 nad: Aro naturvetenskaperna något bildningsmedel? Kunna de 

 utan våda och skada ingå i elementar-undervisningen? Hvar 

 och en, som hos oss skrifvit öfver uppfostringsverket, har 

 deltagit i denna stridsfråga; mången har ansett det tillhöra 

 den conservativa renlärigheten, att de måste uteslutas *). Of- 



*) Synnerligen anmarkningsvärdt är, att hela den nyare Naturalhi- 

 storien ursprungligen, i sextonde århundradet, utgått fräu några 

 skollärare, som till sinnets vederqvickelse och förädling utförde 

 sina lärjungar i Guds fria skapelse — och att det uu oftast är 

 dessa, som mest hala sin egen son. 



