nes utbildning, än man vanligen inser: med naturforskaren A- 

 ristoteles stod bildningen på sin middagshöjd. När den bio- 

 logiska forskningen efter Aristoteles förföll, urartade äfven 

 kulturen; i Grekiska folklifvet till Epikurism, som bortkastade 

 allt ideelt och öfversinnligt; i Egyptiska hofluften åter till Ny- 

 Platonism, hvilken så länge sökte tingens eviga urbilder, att 

 man förlorade den verkliga verlden ur sigte, man var så upp- 

 tagen med urskiljande och klassifikation af Englar och Ofver- 

 Englar, Daemoner och Andar, att man förgät natuafcs». Här 

 se vi de båda ensidiga riktningar, som i alla tider'BRiii| kul- 

 turens villovägar, så väl den, som endast hyllar det^nnliga, 

 som ock den för blott det öfversinnliga, fast endast själens och 

 kroppens harmoni är lifvets, det ideellas och materiellas, är ve- 

 tenskapens helsa. Afvcnledes se vi deruti den af alla tider be- 

 styrkta erfarenheten, att den sanna vetenskapliga andan, som 

 måste näras af sin egen lifsluft, i längden alltid urartar både i 

 hof- och folklifvet. Man misstager sig högeligen, om man an- 

 tager, att vetenskaperna icke under medeltiden både voro ak- 

 tade och egde sina bildnings-skolor. Men dessa sistnämda 

 voro endast tillämpningsskolor för bestämda forskningsarter, 

 utan gemensamt föreningsband, utan ett rent vetenskapligt 

 mål (Filosofisk fakultet), hvarigenom inga nya frön till föräd- 

 ling utsåddes, och äfven det goda, som fanns, såsom lösryckt 

 försvann före Högskolornas grundläggning. Vetenskapsmännen 

 åter voro anställde som hofmän, en luxartikel, och urartade 

 derundcr till nativitets-ställare, Astrologer, Alkemister och Ne- 

 kromanler samt charlataner af alla slag, stundom äfven bru- 



