Naturvetenskaperna voro längs de enda, pä hvilka man 

 tillämpade den Levitiska lagen, «att de intet arf skulle ega 

 bland sina bröder«; fast deras eget oförgängliga arf uppehöll 

 dem i en kall, beräknande tid, kunde frukterna deraf icke 

 ingå i allmänna bildningen, sä länge de saknade ofTentliga lä- 

 rostolar. Då alla andra vetenskaper cgde flera, med timlig 

 utkomst förenade, platser att erbjuda sina idkare, hade de 

 knappt några, om de icke förenades med ett praktiskt mål. 

 Onekligen' hafva i detta hänseende stora framsteg till ett bättre 

 och rättvisare tillstånd under sednare åren inträdt, h vilket 

 tacksamt bör erkännas af h varje Naturvetenskapernas vän. 

 Nya lärostolar hafva blifvit stiftade vid Universiteterna, sär- 

 skilda lärare anställda vid elementar-läroverken; men, så länge 

 läraren vid dessa, huru utmärkt och skicklig som helst, hvarken 

 i lön eller anseende och rättigheter anses vara eller kunna blifva 

 de öfriges jemlike, kastas derigenom ett oförtjent förakt öfver 

 vetenskapen, kanske skadligare än rent förbigående. Tvärtom 

 torde snart en och annan af de spekulativa vetenskaperna få 

 «maka åt sig«, för att begagna ett bekant uttryck, såsom 

 mer öfverflödiga, sedan man erhållit en bestämd, faktisk kun- 

 skapskälla, som för mängden är vida lättfattligare och deri- 

 genom mer bildande. Vi vilja likväl icke härmed uppträda 

 fiendtligt mot någon forskningsart, som ej saknar allt positivt 

 innehåll; de biologiska äro just det förmedlande elementet e- 

 mellan de rent spekulativa och rent empiriska, eller, måhända 

 riktigare, intet empiriskt vetande blir vetenskap, förr än det 

 liöjor sig lill filosofi, liksom all filosofi förflygligar, om hon 



