utan att erkänna deras värde i sig. Men ostraflad oskärar 

 man aldrig det högre och heh*ga; deruti h'gger förklaringen, 

 hvarföre tidsandan i naturen ofta endast ser en verksamhet 

 af blinda naturkrafter *); icke anar det helas stränga lagbun- 

 denhet och harmoniska anordning af ett högre, lefvande för- 

 nuft utom tingen, hvilket omöjligen kan förbises af någon med 

 verklig insigt; ehuru hvarje sådan, ju mer den lärer, desto 

 ofullkomligare finner sin uppfattning vara och just derigenom 

 tvingas att tillbedja en högre makt utom sig och ej blott för- 

 guda den förirrade gnista deraf, som lefver inom oss. — An- 

 ser man nämda materialistiska eller sjelfviskheten förgudande 

 läror förderfliga för en ädlare humanistisk bildning, så måste 

 man befordra deras motvigt, en verklig, vetenskaplig insigt 

 i naturvetenskaperna — eller ock icke klaga, om tidsandan 

 skulle antaga en mot den förra fiendtlig stämning. År hu- 

 manistisk det samma som det rent menskliga, kan väl icke 

 något studium vara mer humanistiskt än naturens; denna 

 är hela mensklighelens bildnings-skola, tilldess man dimit- 

 teras till evighetens Universitet. 



•j Hvad man kallar nafurkrafler är icke aonal än abstrakta benäm- 

 ningar på naturens lagar, som aldrig existera utan i förening med 

 de naturalster, de tillhöra. Do äro således endast tingens predi- 

 kater, och dylika kunna väl aldrig vara ett tings upphof och be- 

 stämmande orsak. Alla dylika förklaringar af del ursprungliga 

 genom naturkrafter, såsom polaritet, elektricitet, bildningsdrift, 

 lifskraft o. s. v., äro tomma ordlekar, hvarmed fåvitskhcteii drif- 

 ver sina taskspelericr. Detta insåg redan Aristoteles, som i allt 

 ser en Gudomlig verkande orsak och hvarje naturalsters vidare 

 förklaring i dess ovoia. 



