»o 



sig hemmastadd i Grekland orli Kom, men derrniot leka främ- 

 mande i den verld, som omgifver oss från vaggan till graf- 

 ven och tränger sig in pä alla våra sinnen. Skulle, med ett 

 ord, naturens bok vara den enda af alla böcker, som ej bil- 

 dade och således vore utan allt värde för uppfostran? Ack! det 

 nya Testamente, som kommer ut hvarje vår, der bokstäfver- 

 na äro blommor och musikbilagorna fogelsång — den Bibel, 

 som är tryckt med silfverstil på himmelsblått och öppnas 

 hvarje qväll öfver våra hufvuden, der kapitlen äro konstella- 

 tioner, och hvarje ord en glänsande verld, en stjerna, — el- 

 ler den vishet, som tränger på djupet och ransakar dess in- 

 nandömen, refbensbyggnaden i jorden, — skulle icke denna 

 bok vara menniskolifvets hufvudbok och föga mindre värd 

 än Hellas och Rom, huru mycket jag än värderar dem? Och 

 hvad är ett läroverk, der denna bok allt jemt blir förseglad, 

 den man med förnäm likgiltighet går förbi och ignorerar och 

 som man säger sig ej ha tid att studera, emedan man först 

 och förnämligast måste äta sig indigestion — på glosor? Jag 

 har ingen ting emot denna entrérätt, som tvärtom är mag- 

 stärkande och retar aptiten. Men litet fastare föda behöfver 

 dock menniskan derjemte, när hon skall segla öfver lifvets 

 ocean. Med andra ord, mannen behöfver, för att vara full- 

 bildad, ej blott fdologi och ordkram, utan äfven vetenskap; 

 ej blott form, utan äfven materia, ej endast formellt snömos, 

 utan äfven praktiskt vetande och solid föda.« 



Men naturens betraktande är icke blott för oss en pligt, 

 — och som hvarje sådan ländande till vårt eget bästa, — 



