la sig att i naliircn se något visst, utbildadt religions-system: 

 hon är blott en spegel, ett inörkt tal; ett j)risma, hvaruti det 

 rena ljusets stråle brytes i otaliga färgskiftningar; ty annars 

 hade uppenbarelsens andra moment, i historien, varit Öfver- 

 tlödigt. Naturens betraktande väcker och närer endast en var- 

 mare kärlek, en djupare religiös aning, som hänvisa på behof- 

 vet att fatta uppenbarelsen i hennes helhet; endast vissa kän- 

 slo-menniskor kunna finna sig tillfredsställda af en sväfvande 

 naturdyrkan. Länge kringkastad af de stridiga passadvindar- 

 ne på litteraturens oroliga ocean, fann J. J. Rousseau, som 

 denne om sig sjelf bekänner, först lugn hamn vid blomster- 

 verldens Stilla Haf; men det var dock dermed icke öfver 

 barnets ståndpunkt han kom. Ty likt det skrifna ordet är 

 naturens bok i sin rikedom outtömlig; hvar och en, som sö- 

 ker, finner deruti hvad som bäst passar för sig: barnet frid, 

 ynglingen skönhet och mångfald, mannen outtömliga föremål 

 för sin verksamhet, ålderdomen en högre vishet och ett högre 

 hopp. På goda grunder kan man derföre kalla naturens rike 

 en förgård till nådens; thy värr! de fleste äro tillfredsställde 

 af det förras sinnliga njutning och yttre fägring, som är dess 

 förgängliga del; men, anade de blott, hvilken outsäglig vishet, 

 huru mycket skönt i hvarje åder af skapelsen och lifvet sig 

 förråder, skulle de allvarligare söka källan, den evigt klara. 



