54 



ligger nemligen så på djupet, att ingen empiri lyckas bringa 

 det i dagen; idealismen endast med tankens sänklod utforskar 

 dess grund, under det materialismen blott ser ytan och i 

 hennes tillfälliga förändringar söker yttersta grunden. Huru 

 aflägset det primitiva i tid är, lärer Geologien, huru afvikande 

 i form, Morfologien, hvilka båda i sednare tider på ett för- 

 vånande sätt vidgat vår synkrets. Det är i synnerhet den 

 sednares afgjorda sanning, att intet fullkomligare naturalster 

 i sitt primitiva tillstånd, hvarken till form eller det element, 

 hvaruti det lefver, är likartadt med det utbildade; hvilket le- 

 der till de vigtigaste slutsatser. 



Af de lithografier, naturen sjelf besörjt af försvunna tiders 

 naturalster, se vi ovedersägligen, att vegetationen, under o- 

 nämnbara åldrar, haft helt annan gestalt och lynne än den 

 nuvarande. Vi finna äfven, att hon under skilda verldsåldrar 

 undergått mångfaldiga förändringar, så att de på hvarandra 

 följande allt mer och mer närma sig den nuvarande, hvar- 

 under ett stigande till allt högre och högre fullkomlighet är 

 omisskänneligt. Att dessa förändringar stått i samband med 

 olika kosmiska momenters vexlande herravälde är likaledes 

 obestridligt. Den allmänna åsigten är, att öfvergången till 

 den ena från den andra af dessa perioder skett under våld- 

 samma katastrofer, hvarunder hela den förutvarande skapel- 

 sen blifvit begrafven och en alldeles ny uppstått ur dess rui- 

 ner. Vi våga väl icke bestrida denna åsigt *); men vår sub- 



*) Det ar egeulUgeu \id toiiuii pcnuden!> boijan, som en helt ny 



