lid 



Vi inse ganska väl de stora och för närvarande måhända' 

 oiii vervinnerliga svårigheter, denna tolkning möter; men icke 

 böra vi derföre misströstande antaga vegetationens vexlingar 

 för en planlös naturens lek. Afvikelserna i gestalt äro vis- 

 serligen icke större, än man ännu i dag finner likartade un- 

 der samma naturalsters olika utvecklingsstadier; inre organi- 

 sationen är fullkomligt den samma, åtminstone hos de fossila 

 växterna, och med förädling inträder alltid en förminskning 

 i massa. Att likväl flera de största, så att säga klumpigaste, 

 naluralstren utdött, kan icke bestridas, då vi inom den hi- 

 storiska tiden, ja! sednaste sekler (ss. Didus ineptus, Lamer- 

 tin-djuret), hafva ojäfaktiga bevis på utdöda djurslägten. Stör- 

 sta svårigheten ligger likväl i de under de olika verldsåldrar- 

 no skenbart förhorrskande skilda typerna, som efter de till våra 

 tider bevarade relikerna synas spela en så väsendtligen olika 

 roll i hvardera. Utom det att det fullkomligare fordrar flera 

 metamorfoser, för att hinna sin typiska utbildning, gifvas fle- 

 ra förhållanden, hvarföre man af de till oss bevarade lemnin- 

 garne icke ensamt må sluta till saknaden af nu varande na- 

 turalster i en föregående period. Hvad som till vår tid skulle 

 kunna bevaras måste hufvudsakligen vara de växter, som fö- 

 rekomma växande i massa, och höra de flesta växtpetrificater 

 till slägten, som ännu i dag sä förekomma. Vidare finna vi, 

 att de från äldsta tider bevarade lemningarne höra nästan u- 

 toslutande till de växtgrupper, som antingen genom sin sam- 

 mansättning, ss. Fucacece, Equisclacea', Rörväxler (genom sin 

 kisclhalt), eller sin fastare textur äro mer oförstörbara, ss. 



