62 



sökt den gemensamma utgångspunkten allt för nära eller en- 

 dast i det sistnämda. All alstring sker, som redan Thales an- 

 märkte, i vattnet; att tänka sig fasta landet såsom framal- 

 strande djuren och växterna, eller såsom det medium, hvaruti 

 de sedan utbildas, som deras moder, är en orimlighet. Skola 

 vi derföre begifva oss in pä detta dunkla fält, så måste vi, efter 

 all analogi, antaga naturens största, mest outransakliga verk- 

 stad, — hafvet, — som den organiska skapelsens qued. Den äld- 

 sta mythen, som förvexlar skapelsen med skaparen, låter den- 

 na, såsom Brahma och Osiris, uppstiga ur oceanen, och A- 

 frodite, den alstrande principen, den Grekiska Olympens blom- 

 ma, föddes af hafvets skum. Den primigena skapelsen är 

 uppenbart uppstigen ur hafvet, och hvar än i dag ny alstring 

 blifvit satt i fråga, är det på ställen, der vattnet dragit sig 

 tillbaka. Det enda stöd, man ock kan framvisa för en ännu 

 fortfarande skapelse, lemna öar, som i sednare tider uppstått 

 ur oceanen, hvilka framvisa naturalster, som åtminstone icke 

 äro funna i närgränsande länder. — Men den primitiva en- 

 heten, den ursprungliga skapande kraften ligger vida mer af- 

 lägsen. 



Efter of van antydda hypothes förfalla flera enskilda frå- 

 gor, som uppstå i sammanhang med läran om växternas ur- 

 sprung. Derigenom, att det gemensamma ursprunget förläg- 

 ges långt framom det utbildade individuum, förfaller helt och 

 hållet Linnés, Willdenows, Sprengels m. fl. hypothes om 

 blott ett ursprungligt individ af hvarje hermafrodit-växt eller 

 ett par af hvarje dioecist. Utom den här oriktigt tillämpade 



