är kulturens syfte; ett oundgängligt villkor för fiela den or- 

 ganiska naturens trefnad och än mer för menniskans högr« 

 andliga utveckling. Då menniskan fridlyser naturen frän sin 

 egen förstöringslust, inträder hon på civilisationens bana. Men, 

 för att återställa naturen till hennes ursprungliga skönhet, npp- 

 drifva hennes alstringsförmåga till största höjd, fordras icke blott 

 arbete och strider, utan ock den högre insigt, hvilken ofvan- 

 nämda vetenskap gifver. 



Att naturen, hvars yttre uttryck är vegetationen, i alla 

 länder, utgångna ur skaparens hand, eller primitivt, varit ef- 

 ter sin art rik och skön, hafva vi många anledningar att an- 

 taga. Afven der klimat nu mer motverkar alla menskliga 

 ansträngningar, ss. i Sibiriens ödsliga trakter och på Söder- 

 hafvets snöhöljda kuster, finnas omisstydliga bevis af en lyck- 

 ligare, förrunnen tidsålder. Oaserna i Zara äro qvarblifna 

 minnesvårdar af öknens ursprungliga, försvunna herrlighet; 

 det blomstrande Palmyra och många andra rika orter hafva 

 fallit för den sig utbredande förödelsens styggelse. Men vi 

 ega ock många bevis för menniskokraftens förmåga att (dä 

 hon känt sin kallelse) motverka, jal öfvervinna denna*). Nä- 

 stan öfver allt, hvar vi kunna följa förödelsen från hennes upp- 



*) Så hotades staden Eugelholm med förstöring i förra seklet af 

 flygsandens kräfta-, men genom dennas plantering omgifves han nu 

 af herrliga lundar. Tvenne stora byars ägor i Christianstads läu 

 uppfrättes deraf, tills Egaren af Vidsköfle satte en damm dere- 

 mot. Under sednare lustrer har Landtbruks-Akademien öfver alll 

 med synnerlig omsorg och framgång omfattat flygsandens däm- 

 pande. 



