9S 



återställa paradiset pä jorden. Den naturforskning, som icke 

 är religiös, fridstiftande mellan menniskan och naturen, måste 

 liksom hvar religion, som ej är fridstiftande mellan Gud och 

 menniskan, hylla egoismen och förstörelsens princip. I den 

 dubbla betydelsen af orden: kultur och paradis, antydes, att 

 det jordiska och andliga framskridandet äro oskiljaktiga, ja, 

 enligt naturens lagar, måste det förras tillväxt föregå det sed- 

 nares blomning. 



Åfven då menniskan icke uppsåtligen är fiendtlig emot 

 naturen, gifves knappast något, som djupare ingriper i ett 

 lands fysiognomi, än menniskans besittningstagande af det 

 samma. Vårdslöshet och okunnighet stifta fullt ut så myc- 

 ket ondt i verlden som elakhet; högre insigt är villkoret för 

 allt framskridande. Vilden, stolt öfver sin råa kraft, krigar 

 med hela den organiska naturen; nomaden vårdar blott hennes 

 ena del; men, fiendtlig mot vegetationen, undergräfver han med- 

 len för sitt eget bestånd. Endast åkerbrukaren, som omfat- 

 tar hela den organiska naturen, kan komma i åtnjutande af 

 kulturens högre fördelar. På samma jordyta, der en vilde, 

 tillbedjande sina fruktansvärdaste naturfiender, ss. ormen, å- 

 skan o. s. v., uppehåller sitt usla lif, lefva 10 Nomader vis- 

 serligen ett lyckligare, dock oroligt lif, dyrkande vanare mak- 

 ter, stjernorna och de med sig förbundne djuren. Men, der 

 10 nomader kunna lifnära sig, der kunna 100 åkerbrukare 

 verkligen lefva, omfattande det hela först höja sig till all va- 

 relses källa — och söka så sin egen som naturens pånytt- 

 födelse. Som nomaden fördrifves af åkerbrukaren, allt sedan 



