udlade trakterna af Nya Holland, som likväl i sin helhet ut- 

 märker sig genom sin artrikedom, hvarje arts utbredning är 

 ytterst inskränkt till en liten fläck; men inom denna herr- 

 skar hon enväldigt; utom denna möter en annan art, som der 

 lika uteslutande förekommer. Utan att förirra oss till ofrukt- 

 bara undersökningar öfver växternas ursprung (det må sökas, 

 liksom metallernas, i jordens inandömen — eller i hafvet — 

 eller utom vår jord; på jordens yta står det ej att finna), 

 kunna vi antaga, att förhållandet i forntiden varit likartadt i 

 alla länder; att hvarje art utbredt sig från en eller flera cen- 

 tralpunkter, och att denna vidare spridning ännu hvarje år o- 

 upphörligen fortgår, äfven utan all menniskans inverkan. Det 

 skulle vara lika orimligt att förneka så sig utbredande växter 

 infödingsrätt (ehuru något sådant föresväfvar de flesta Bota- 

 nister) som att förneka oss Svenskar ett fädernesland, ehuru 

 vi väl veta, att våra förfäder invandrat. Men på samma sätt 

 försvinna många äldre växter i sitt äldre fädernesland och 

 uppträda der sedermera ofta endast tillfälligt och förvildade. 

 Under det menniskan underlägger sig hela landet och till 

 sin vård upptager de bördigaste, växtrikaste platserna, måste 

 en stor del af de just på dessa förekommande, utmärktaste, 

 ädlaste växtalstren försvinna. Företrädesvis gäller detta om 

 de naturalster, som menniskan flitigt uppsöker för sina behof; 

 så länge naturen sjelf frambringar dem i mängd, tänker in- 

 gen på deras vård, f. e. än i dag få på skogens i Sverige; 

 utan, först sedan de af naturen fostrade blifvit nästan utro- 

 tade, söker man deras återställande, såsom skogens i Dan- 



