lOl 



deles gynnande, har man tänkt sig större delen al växterna 

 invandrade. Den frågan om växternes ursprung måste helt 

 och hållet skiljas från läran om deras fädernesland, och un- 

 dersökningen om det ursprungliga ligger äfven utom våra 

 forskningars gräns. Läran om växternas vandringar, då man 

 dervid endast tänkt sig en tillfällig addition till det förutva- 

 rande och icke uppfattat dem som en större periodisk om- 

 vexling i naturen, h vilande på bestämda lagar i växternas o- 

 lika natur, måste icke mindre menligt inverka på denna fråga. 

 Vi känna ingen del af speciella Botaniken, som man lösligare, 

 utan afseende på historia eller större växtgeografiska förhål- 

 landen, behandlar. Ar en växt utmärkt, någon gång odlad, 

 eller förekommer hon vanligast på odlade ställen eller i men- 

 niskoboningars grannskap, så är man straxt framme med den 

 förmodan, att hon icke är att betrakta som inhemsk, att hon 

 är invandrad. Det skulle leda till en utomordentlig vidlyftig- 

 het att uppräkna alla misstag i denna väg allt från Linnés 

 Flora Suecica och Coloniaj plantarum *) intill Svensk Bota- 



*) Lioné syues mig i de flesta fall mer afsett, att växten i det upp- 

 gifna stamlaudet har sitt maximum, än att någon öfverflyttning 

 i bokstaflig mening egt rum. Uti det sednare arbetet upptagas 

 väl några tillfälligtvis förvildade; men, då Linné i följd af sin the- 

 ori om växternas ursprung (efter hvilken likväl alla borde vara 

 invandrade) lade allt för mycken vigt på raigrationerua, måste de 

 varsamt begagnas. Sä anses Humulus och Hevberis utvandrade 

 ur trädgårdar, I flera fall har sedermera befunnits, att i det 

 land, hvarifråii en art härledes, växer endast en helt annan, ss. 

 Astragalus arcnaiius, häiledd från England, Cyniorium cocci- 

 neitin från .lamaioa etc. 



