103 



Vanligen föreställer man sig Sverges äldsta vegetation 

 som en urskog af Barrträd, jemte de dessa tillkommande 

 skogsväxter. Vi äro tvärtom öfvertygade, att den vilda ve- 

 getationen både varit rikare och löfskogen mer allmän än 

 nu. Så är äfven förhållandet nu på Hartz m. fl. st.,jemfördt 

 med Plinii och Taciti beskrifningar. Våra ädlaste löf träds 

 utbredning har i sednare tider inskränkts, icke vidgat sig. 1 

 en gammal uråldrig Granskog, der Ek nu mer ej finnes i 

 grannskapet, har jag under ett det tjockaste mosslager fun- 

 nit så väldiga Ekstammar, att jag tvekar, att makar till dem 

 nu lefva i Sverige; vid Femsjö finnes nu icke en tiondedei 

 Ek emot för SO år sedan, och huru aftynande, med förtor- 

 kade kronor, stå ej Ekarne på Dalelfvens stränder, utan att 

 man ser någon enda ung och frodig! Motsatt förhållande sy- 

 nes vara i flera orter med Boken; hon sprider sig vid sin 

 nordliga gräns allt mer mot norden, om hon än i mer od- 

 lade trakter aftager. I mossarne, som bilda en egen art af 

 ökenbildning, finnas ju i alla landsorter lemningar af nu för- 

 svunna löfskogar *). Den mängd namn af Ek, Lönn, Lind, Ask, 

 Alm o. s. v. på byar, der dessa träd nu saknas, vittna, att 



af tillgriper mau dylika fabler. Vida mera skäl vore väl att ans© 

 Salvia pratensis, Lavatera ihuringiaca och olaliga audra för lem- 

 iiiugar af en äldre kultur. Primitivt anser jag likväl alla Sven- 

 ska växter invandrade. 

 ') Uå löfskogar fällas öfver marken ocli fa ligga till förrultning, och 

 valluets allopp fördämmes, börjar vanligen mossbildning-, hvar 

 löfskog afsvedjas, och marken sedan begagnas till bete, uppväxer 

 sedermera banskog; inhägnas den åter, löfskog, 



