117 



vill ej fästa mig vid, att kännedomen af kulturväxternas möj- 

 liga utbredning är för kulturen vigtigare, utan fastmer der- 

 vid, att densamma för Växtgeografien sjelf är lärorikare, än i 

 de flesta fall den vilda vegetationens. Ty denna beror af en 

 mängd tillfälligheter, som icke så kunna ordnas under allmän- 

 na lagar som kulturväxternas *). 



Läran om växternas stationer finner man redigast fram- 

 ställd i Schouws Växtgeografi; Meyens afvikelser derifrän 

 i mindre väsendtliga delar hafva förstört den logiska conse- 

 quensen i den förres framställning. Mig synes likväl, att 

 man i allmänhet urskiljt flera slag deraf, än som med sträng 

 noggrannhet kunna bestämmas, ss. plantce parietarice, tecto- 

 rum, stagnarice m. fl., hvilka knappast hafva några sig ute- 

 slutande egna växter; alla exempel, som Meyen anför på /)/«n- 

 tce limium, sepincolce o. s. v., finnas i andra orter på helt an- 

 dra växtplatser. Emellan ängs- och betesmarksväxter, plantce 



*) Det var en lång lid, alltfrän sednare perioden af Linnés lefnad 

 till Wahlenbergs tid, som man icke befattade sig med Svenska 

 Florans alster eller ansåg dessa förtjeiia synnerlig uppmärksam- 

 het. Sedan granskningen äfven vändt sig ät detta vigtiga, fo- 

 slerlänuska mål, har hon likväl urartat till en motsatt ytterlighet-, 

 mängden af Botanikens idkare befatta sig icke med växtrikets 

 studium i dess helhet, utan inskränka sig till Svenska Faiieroga- 

 mcrua. Jag har ofta erfarit, att mången, som väl känner do min- 

 sta mossor och gräs, ej ens vet Botaniska namnet pä våra van- 

 ligaste matväxter. Visserligen kan nu mer icke ens af en Bota- 

 nist ex professo fordras närmaro insigt i alla dess speciella de- 

 taljer; men allmän öfversigt af växtriket bör man först förvärfva 

 ?ig, innan man cgnar sig Al någon särskild del dciaf. 



